198 
det — foraarsager dyrene store smerter, hvorved ikke alene deres 
almenbefindende forstyrres, men de ogsaa let blir ustyrlige og hal- 
starrige. 
Naar tidspunktet for fjærenes klipning er inde, blir dyrene jagede 
ind i smaa, trange indhegninger, hvor de ikke kan gjøre synderlig: 
modstand, og desuden faar hver struds, efter tur som de klippes, en 
sæk trukket over hovedet, hvorefter den rolig føier sig i sin skjæbne. 
De herlige hvide fjær vokser kun i enden af de korte vinger 
paa de unge hanstrudse, som i de første aar hver 8de maaned leverer 
ca. 15—25, men efter det fjerde leveaar omtrent 30—40, samt nogle 
sorte Ijær, ligeledes fra vingerne. En feilfri, stor hvid strudsfjær fra. 
vingen af en han, betales paa selve stedet med 12—15 mark eller mere r 
og man kan saaledes faa et begreb om, hvilke renter en eneste fugl 
giver. I gjennemsnit regner man i det første leveaar pr. hoved en 
indtægt af omkring 70—80 mark, i det andet 150—180 mark, i det- 
tredie 250 og fra det fjerde aar regner man 300—450 mark. Dette er 
vistnok en ganske enorm gevinst, men saa er ogsaa prisen paa en frisk y 
voksen struds i forhold, thi man betaler gjerne for en 5—6 aarsgam- 
mel fugl fire, fem eller seks tusen mark. Alle dyrenes halefjær staar 
i skjønhed langt tilbage for vingefjærene, men indbringer alligevel en' 
ganske pen sum. Hunstrudsen leverer aldrig rent hvide eller sorte 
fjær, men for det meste graaagtige eller graaflækkede, hvis værdi er 
mindre end de blendende hvides. 
Udrugningen lader man enten besørge paa naturlig maade af 
moderen, eller man bruger udklækningsmaskiner. Det sidste er abso- 
lut det rationelleste og mest lønnende, thi kun ved hjælp af maski- 
nerne er man istand til at naa det gunstigst mulige resultat med hen¬ 
syn til efterveksten. Tager man nemlig straks eggene væk fra den 
liggende hun, saa lægger den uden afbrydelse i 30 dage og fortsætter 
dermed —- naar den faar tilstrækkelig og god føde — efter tre ugers 
forløb, og atter senere efter en tredie periode, saa at man i løbet af 
et aar af et strudspar kan faa 60—70 eg, som man for størstedelen 
kan faa klækket ved hjælp af maskiner. Lader man derimod hunnen 
selv udruge eggene, saa lægger den i løbet af et aar kun 35 stykker 
og af disse kun henved tre fjerdedel i redet, mens resten strøes rundt 
omkring ved redet, saa at man ved den naturlige udklækning ikke 
opnaar mere end en trediedel eller i gunstigste tilfælde halvparten 
af den eftervekst, som erholdes ved hjælp af maskiner. Desuden 
