212 
Om drømme. 1 ) 
III. Drømmens natur og theori. 
Af de i de foregaaende afsnit opstillede regler — at vi ikke- 
drømmer om de ting, som i vaagen tilstand har beskjæftiget os sterkt- 
og at et indtryk har desto større udsigt til at fremkalde drømme, jo 
mindre bevidst og jo sterkere det har været — fremgaar allerede 
svaret paa det spørgsmaal, som er gjenstand for behandling i vor 
artikel: Hvad vi drømmer om. 
For at kunne komme tilbunds i sagen maatte vi imidlertid kjende- 
tankens natur, vide, hvorledes den opstaar og udbreder sig i hjernen. 
Uheldigvis ved vi intet med sikkerhed herom; vi har kun anologier,. 
det vil sige gjætninger, at holde os til. Uaar et sanseindtryk naar 
hjernen, opfattes det først, kommer til vor bevidsthed og fremkalder 
en række ideer, som har en eller anden forbindelse med det; disse 
ideer fremkalder da atter nye paa samme maade og saaledes videre.. 
Hver idé ledsages endvidere af forskjellige, mere eller mindre intense 
følelsesindtryk — frygt, haab, vrede, foragt, begjær o. s. v. Det fra. 
først af enkle og usammensatte sanseindtryk spreder sig, omdannes 
og forvandles ofte fuldstændigt, men svækkes samtidig lidt efter lidt;, 
i det store og hele taber det i intensitet, efterhvert som det forgrener 
sig videre og videre, idet den energi opbruges, der indeholdtes i det- 
oprindelige indtryk og de nye, som det har fremkaldt. Det er dog 
meget sjelden, at et indtryk faar anledning til uforstyrret at gjennem- 
løbe sin hele udvikling. Næsten altid opstaar der et nyt følelsesind- 
tryk, mens det første endnu er i færd med at sprede sig; dette nye 
indtryk krydser det førstes vei, og om det end ikke ganske stanser 
dette, saa opholder det det dog, saa det først senere kan fortsætte 
sin bane, naar ingen hindring mere er i veien for det. Og endnu 
flere nye indtryk opstaar, som saa atter afbrydes og krydses af de- 
senere opstaaede paa samme maade, som de har forstyrret de tidli¬ 
gere. Hvert indtryk indvirker paa en eller anden maade paa de andre,, 
afbøier dem, stanser eller forsterker dem alt efter retningen af den 
bane, de følger, og efterat indvirkningen er forbi, kan saa de gamle 
x ) AfYves Delage i Revue scientifique. — Slutning. 
