223 
gere tid lykkedes at holde ilive, efterat den store hjerne var bort- 
skaaren. Den ene af hundene levede i 51 dage uden hjerne, den 
anden i 92 dage, den tredie, hvorpaa de vigtigste observationer gjor¬ 
des, dræbtes aldeles frisk og sund, efterat den havde levet i 18 maa- 
neder uden hjerne. Vi skal nedenfor omtale nogle af de vigtigste og 
merkeligste iagttagelser. 
Den hjerneløse hund kunde vækkes af sin dybe søvn ved meget 
høie og kraftige toner (f. eks. fra en liden taagelur), som øiensynlig 
var den ubehagelige, eller ved haard berøring. Naar den var vaagen, 
vandrede den uafbrudt om i sit bur, og denne vandring blev livligere, 
naar dyret var sulten. Naar man vilde tage den ud af buret, hvad 
der var nødvendigt, naar den skulde fodres, vægrede den sig herfor, 
knurrede, gjøede, ja forsøgte endog at bide. Skjønt hunden ikke 
kunde se noget, lukkede den dog øinene ved sterkt lys. Merkeligt 
var det dog, at den hjerneløse hund i den sidste tid af sit liv igjen 
fik evnen til selv at kunne spise og drikke. Holdt man et fad med 
kjød og melk foran den, naar den var sulten, slikkede den melken i 
sig og slugte kjødet, ganske som en frisk hund vilde have gjort. 
Mens øiensynlig kjød og melk smagte den udmerket, forsmaaede den, 
selv om den var sulten, kjød, hvorpaa der var strøet kinin, saa at det 
smagte bittert. Forøvrigt var den hjerneløse hund ganske sløv og 
viste ikke spor til forstand, erindring, overlægning eller andre aande- 
lige egenskaber. De tydelige tegn paa sansning, den spontane bevæ- 
gelse, den spontane spisen og drikken o. s. v. hos en hund, paa hvem 
hele hjernebarken med alle dens saakaldte lokalisationscentrer var 
bortskaarne, og paa hvem endog enkelte dele af hjernebasis var bleven 
ødelagt, synes næsten at maatte kuldkaste den i vore dage almindelig 
anerkj endte lokalisationstheori. 
Norsk naturvidenskabelig litteratur. 
Foruden de i de to foregaaende nummere nævnte arbeider har 
vi fremdeles at omtale publikationer fra Trondhjems videnskabs- 
selskab og Stavanger museum. 
„Det kongl. norske Videnskabers Selskab“ i Trondhjem har 
udgivet sine „Skrifter u for 1888—90 med udelukkende botanisk 
indhold. Dog er de fleste afhandlinger rent systematiske bidrag til 
kundskaben om Norges flora og derfor væsentlig at opfatte som værdi- 
fuldt materiale. Doktor J. Hagen giver en fortegnelse over løvmoser 
fundne i Lomljeldene og Jotunijeldene, samt „Bidrag til Norges mos- 
