247 
dette sker, nærmer sig til hinanden to og to, hvoretter disse smelter 
sammen til en ny, større celle, som derefter sætter sig fast. Og sam¬ 
mensmeltningen er aldeles fuldstændig, saa den nye celle kun har én 
protoplasmakrop og en kjerne, dannet ved forening af de to oprin- 
delige. 
Den proces, vi her har stnderet, benævnes „ konjugation “ og de 
to celler, der forener sig kaldes „gameter“. Det vi har for os hos 
ulothrix er den enklest mulige form for konjugation. Hos beslegtede 
arter kan flere gameter — op til sex — forene sig til en eneste; 
hos andre arter kan gameterne være af samme form, men af forskjel¬ 
lig størrelse og livlighed: den ene stor og træg, den anden liden og 
livlig. I dette tilfælde er dog kjernerne ikke saa synderlig forskjel¬ 
lige; det er væsentlig protoplasmaet som gjør udslaget, idet den ene 
Fig. 3. A traad af ulothrix , der udsender smaa sværmere (S); B disses kopulation. 
celle har langt mere heraf end den anden. Ja forskjellen kan gaa 
saa langt, at den ene celle er næsten ubevægelig og kolossalt stor, 
den anden derimod reduceret til en blot og bar kjerne med et tyndt 
dække af protoplasma, som f. eks. hos blæretangen (fucus, fig. 4). 
Den store gamet er da hunnen eller egget ( ovum ), den lille er hannen 
eller sædlegemet (spermatozoon) , der selv hos de høiest udviklede dyr 
har bibeholdt sin flagellatform. 
Betegnelsen konjugation benyttes imidlertid sjelden, naar vi taler 
om mere høitstaaende organismer. Vi siger da, at egget befrugtes 
af spermatozoet. Tiltrods for den fordel dette udtryk har, fordi det 
er kjendt, er det imidlertid uheldigt, da det gir udtryk for en feil- 
agtig opfatning; processen er nemlig ikke ensidig, men bestaar i sam¬ 
mensmeltning af to celler, hvis forskjellige størrelse vi fra vort nuvæ¬ 
rende standpunkt kan opfatte som en tilfældig biting. 
