251 
at der indtræder nogen uheldig virkning. Vi maa derfor ikke blot. 
finde grunden til. udartningen, men vor forklaring maa ogsaa gjøre 
rede for de undtagelsestilfælde, jeg netop har anført, ellers er den 
ikke fuldt tilfredsstillende. 
Indtil det sidste var beviserne for den her omtalte udartning 
mere en praktisk erfaring end et sikkert begrundet videnskabeligt 
faktum. Ganske nylig har nu en franskmand, Maupas, leveret sik¬ 
kert bevis for, at der i det mindste indenfor én gruppe af organismer,, 
nødvendigvis indtræder degeneration, naar formeringen gjennem mange 
generationer blot finder sted ved simpel deling, og at denne degene¬ 
ration tilslut ender med, at racen gaar tilgrunde. Med stor dygtighed 
og taalmodighed studerede Maupas i flere aar en gruppe infusorier 
(ciliata). Disse lavtstaaende organismer er meget smaa; de naar 
sjelden en større længde end x / 4 millimeter og formerer sig sædvanlig- 
vis ved tvedeling paa samme maade som flagellaterne. Under visse 
omstændigheder, som Maupas nu for første gang har bragt paa det. 
rene, forener de sig imidlertid parvis, for dog efter en kort tids for- 
løb atter at skilles ad, og uden at der altsaa finder sammensmeltning 
sted. Under konjugationen foregaar der imidlertid en udveksling af 
kjerner: hvert af de to dyr modtager en kjerne fra det andet, og 
denne smelter sammen med dyrets egen, saaledes at hvert af dem, 
efter konjugationen, svarer til det befrugtede eg eller til den ved 
sammensmeltning af to gameter dannnde celle hos de andre grupper. 
Maupas iagttog nu, at hvis han benyttede et paa denne maade op- 
staaet individ som „stammoder“ for en ny koloni, saa voksede det. 
og undergik deling og formerede sig paa denne maade generation 
efter generation i nogen tid. Men, hvis konjugation blev forhindret,, 
saa blev af kommet, efter endel generationers forløb, efter hver deling 
mere og mere vandtrevent og deres kjerneap parat mere og mere for- 
krøblet; nu kunde konjugation ikke mere finde sted, og koloniens, 
medlemmer forkrøbledes mere og mere og gik tilslut tilgrunde. Hvis 
man derimod itide sørgede for, at konjugation fandt sted, saa udgik 
der en ny og kraftig generationsrække fra de celler, der havde del- 
taget i parringen, og med disse gik det saa paa samme maade: enten 
degenererede de, eller konjugation indtraadte, og de reddedes fra under¬ 
gang. Nedgangen i de senere slegtleds livskraftighed betegnede. 
jlifaupas som „affældighed“, da den minder om alderdomssvagheden 
hos de høierestaaende planter eller dyr. Hos disse infusionsdyr er 
