256 
Brevveksling. 
Nordlysets lyd. Hr. Andrew H. Houger, Morris, skriver: „I vinter 
og vaar har der været ført en livlig diskussioh i det norsk-amerikanske blad 
„ Skandinaven “ i anledning af et spørgsmaal: 
„Jeg siger, at nordlys ingen lyd giver fra sig; men M. siger, at de suser 
og sprager. Hvem af os har ret?“ 
„Skandinaven“s svar lød: „De giver ingen lyd fra sig; videnskabsmænd 
synes nu at være enige om, at disse fænomener staar i forbindelse med solplet- 
terne. Paa denne tid, da der viser sig flekker paa solen, bar der ogsaa været 
nordlys at se.“ 
Men saa kommer en anden og siger: „Hvis „Skandinaven“ havde været 
saa langt op i norden, som jeg bar været, vilde den nok have fundet ud, at 
nordlyset bar en meget støiende lyd der, mens det ber i landet ingen lyd har.“ 
Hvorpaa „Skandinaven u svarer: „At det maa have været i hans indbildning 
og ikke gjennem øret.“ Men imidlertid kommer et par sømænd, som begge 
siger at have faret paa Ishavet ca. 20 aar, og som aldeles overensstemmende 
giver en noksaa troværdig forklaring. Hvorpaa „Skandinaven“ giver tabt indtil 
en høiere og mere kyndig autoritet har udtalt sig om samme. Jeg hidsætter 
den sidstes forklaring. „Maa jeg bede om plads i deres ærede blad for at 
hjælpe en kollega i anledning af Deres en smule afvisende kommentar til hans 
paastand om nordlysets lyd. Siden vi er ubekjendte, saa maa jeg først oplyse, 
at jeg bar været paa søen en 20 aar, af hvilken tid en stor del tilbragt i ark¬ 
tiske egne. Jeg tror ikke jeg er overtroisk anlagt; uagtet jeg er sømand tror 
jeg hverken paa „sjødraug“ eller „Nisse“, ikke engang paa „sjøorm“, siden jeg 
ikke bar bavt den ære at se nogen af dem. Længe før jeg jeg hørte nordlys, 
vidste jeg af reisebeskrivelser fra Kamtschatka og det nordlige Sibirien om nord¬ 
lysets larm, om at jægerne brugte udtryk som: at blive „overfaldne“ af nord¬ 
lys, ligesom vi siger, at blive overfaldne af tordenbyger; hundene kryber tæt 
ind til jægerne og lægger sig ned af skræk for larmen. Paa Islands nordkyst 
har jeg seet, hvor bange hundene kan blive for den ustadige hvislende lyd, der 
snart, høres som om en sterk vind pisker en kornmark, snart som dumpe stød 
med en svag metallisk klang, snart som rullende tomtønder, men altid ledsaget 
af en rakets hvislende lyd, bare nogle tusen gange sterkere. Paa høiderne af 
Jan Main og Spitsbergen kan jeg sige, at „den som bar øren at høre med, han 
bører. “ 
Her er bvad den sidste fortalte, og jeg skulde ønske at den ærede redak- 
tion eller nogen af „Naturen“s medarbeidere vilde forklare sig om dette.“ 
Svar. I 1885 udsendte Tromholt cirkulærer til alle egne af Norge med 
spørgsmaal bl. a. angaaende nordlyslyden. Af de modtagne 148 besvarelser er 
der 91 eller 64 p.ct., som tror paa nordlyslydens eksistens; 56 (36 p.ct.) paa- 
staar selv at have børt den, resten har beretningen fra anden haand. 21 (15 p.ct.) 
erklærer ikke at vide noget om lyden, 31 (22 p.ct.) besvarer ikke dette spørgs¬ 
maal („Naturen“ 1885 p. 136). Baade efter dette og andre vidnesbyrd er det 
rimeligt at antage, at der virkelig eksisterer en nordlyslyd; men ligesom tor¬ 
denen ikke høres overalt, hvor man ser lynet, saa høres ikke denne lyd bestan¬ 
dig og paa alle de stedt r, hvor et nordlys iagttages. Lyden beskrives af de 
fleste som „knitren“, „susen“, „hvislen u eller „h 3 T ssen“. 
