278 
kvinder blev fanget, men maatte senere dræbes paa grand af deres 
bidskhed. Fønikerne trak skindet af dem og gav stammen navnet 
gorilla, som disse væsener fremdeles kaldes. 
Til den egentlige kystfart behøvedes ikke stor styrekunst. Nøie 
stedskjendskab, som lærtes ved erfaring, var den første betingelse; 
ved ukjendte kyster reiste man forsigtig og kun om dagen. Man 
bragte de første nautiske hjælpemidler, loddet og peilstangen for ved 
maalningen af vanddybden at undgaa klipper og sandbanker. Bockh 
kalder i sin „Urkunden des attiscben Seewesens“ de med lodder 
forsynede søfolk thalassometer; de benyttede stænger, som var bela¬ 
stede med blyvægt og var forsynede med en maalestav — nøiagtig. 
slig som man endnu bruger dem paa Rhindampbaadene. 
Loddet, dette enkleste instrument, bar senere bestandig spillet en 
stor rolle i nautiken, og er endnu sømandens ultima ratio , naar 
kystens farer skal overvindes i tyk taage. 
At søfolk i saa lang tid ikke vovede sig udenfor kysten, havde 
ogsaa religiøse grunde. Hangen til overtro har vel sin grand i det 
eventyrlige kald, som stadig har at kjæmpe med farer. Fra oldtiden 
af og lige op til vor tid, har søfolk af alle folkeslag udmerket sig 
ved at være — som en dygtig admiral for nogle aar siden sagde om 
sig selv — ligesaa overtroisk som gamle koner. 
Den, som ikke blev begravet efter ritualet, maatte efter den 
græske tro vanke om ved helvedesflodens bredder, før han kunde naa 
ind i de saliges egne; lignende tanker findes ogsaa hos andre folke¬ 
slag f. eks. hos kineserne. Derfor gjaldt det for et stort vovestykke 
at styre ud paa det uendelige ocean, thi der gjorde vind og strøm 
det vanskeligt altid at holde kysten i sigte. 
Naar det gjaldt en større reise, drog fordetmeste flere skibe ud 
sammen for gjensidig at kunne hjælpe hinanden. Før en flaade drog 
afsted, blev der ofret til guderne, og hvert skib blev anbetroet til en 
bestemt guds omsorg; præsterne forudsagde veiret i den endnu yndede 
altomfattende form: dels godt, dels daarligt veir, med ringe nedbør 
og til sine tider gunstig vind. Man passede altid meget ængstelig 
paa veiret, da de skrøbelige fartøier ikke kunde taale sterk søgang, 
og man maatte derfor, allerede før en storms udbrud, se sig om efter 
en nødhavn. Man iagttog derfor skydannelserne, himmelens farve og 
stjemebillederne; som stormangiver gjaldt ogsaa de legende delfiner 
og, efter Virgil, maagernes flugt mod land. 
