279 
Før man gik tilsøs, lod man intet tegn gaa npaaagtet. Naar en 
svale satte sig paa toppen af masten eller én nøs mod venstre, saa blev 
afgangen opsat til den næste dag. Blomstersmykket løb skibet nd af 
havnen; $ndnu en gang bad søfolkene til Neptun og hans hof. Naar 
man var seilet ud af havnen, slap man løs nogle duer; fløi de tilbage 
til hjemmet, saa var det et tegn paa at ogsaa skibet vilde vende til¬ 
bage. Om natten kastede man anker, eller man trak paa land; 
det blev ogsaa bestandig gjort, naar de i længere tid ikke havde brug 
for baadene. 
Skibsfarten foretoges kun om sommeren paa de lange dage og i 
godt veir; om vinteren ndhvilede skibe og mandskab paa land. Man 
undgik ogsaa de frygtede jevndøgnsstorme. Bestemte egne blev kun 
meget nødig befarne. Eksempelvis var kap Malaisa meget berygtet 
paa grund af sine storme. Forat lette kystfarten, byggede beboerne 
paa stranden flade kysttaarne, fortæller Strabo. Farlige farvande 
blev ogsaa betegnede ved bøier af den enkleste form, bestaaende af 
pæle. For man paa ukjendte trange vande, saa gik et fartøi foran, 
loddede og stak stænger ned, for at vise de efterfølgende hvor det 
var farbart. 
Efterhaanden blev søfolkene mere modige; de opdagede, at de 
kunde forkorte sine reiser, naar de styrede fra det ene forbjerg til 
det andet, uden at følge langs kysten. Om dagen var solen deres 
veiviser, for de kjendte dens retningsforandringer mden en dag. Da 
man paa det bevægelige dæk ikke kunde bruge soluhre, blev rigtig- 
nok baade vurderingen af tiden og solens retning temmelig unøiagtig. 
De allerede i oldtiden kj endte vanduhre frembød kun et daarligt maal 
for tiden; men man tør vel antage, at trangen lærte den erfarne 
sømand til at bestemme tiden med tilstrækkelig nøiagtighed, kanske 
blot ved at iagttage sin egen maves melding. Dette er sagt i fuldt 
alvor; opmerksomme iagttagere vil vide, at selv dyr ofte giver over¬ 
raskende beviser paa, at de kj ender tiden, hvorfor skulde saa ikke 
mennesket ved øvelse naa saa langt? 
Af de stjernekyndige kaldæere skal fønikerne først være blevne 
gjorte opmerksomme paa, at enkelte stjernebilleder viser næsten lige 
mod nord. Saaledes rettede disse søfolk sig først efter Phalashad, 
stjernebilledet den store bjørn. Et betydeligt fremskridt i den nautiske 
kunst var det, da disse samme søfolk fandt ud, at stjernen i den lille 
