280 
bjørns halespids, polarstjernen, med en for den tid overraskende nøi- 
agtighed angav nordretningen. 
Saa merkede man sig den gjensidige beliggenhed af kystpnnkter 
inden synsvidden og kom efter nogen overveielse, ved samftienligning 
af kystlinjen, til det resultat, at mange ture kunde forkortes, og lagde 
merke til, hvilken retning man skulde slaa ind paa, naar man vilde 
styre udenom visse forbjerge og seile den lige vei til bestemmelses¬ 
stedet. Paa denne maade blev enkeltliggende øer opdagede. Stor 
fare kunde denne overfart (i modsætning til kystfarten) ofte bringe, 
naar veiret var mørkt, og solen og stjernerne var usynlige. I nogen 
tid efterat stjernen er forsvundet, lader det sig af vindretningen og 
søgangen bestemme, om man holder den rigtige kurs; men man vidste 
rigtignok godt, at vinden og søgangen ofte forandrede retning. Der¬ 
for maatte man lægge endnu nøiere merke til veiret end før; og læn- 
gere overfarter kunde kun foretages i den gode aarstid. Fornøielsen 
at seile i taage kjendte kun fønikerne, alle andre søfolk mistede i 
mørkt veir kursen og blev, hvis de ikke allerede før var omkomne 
ved stormens rasen, slyngede op paa en eller anden kyst i det luk¬ 
kede middelhav. 
Homer beretter ogsaa om Odysseus, at han agtede paa stjernerne, 
men han nævner bare Orion, Plejaden og den store bjørn. Først 
Tales fra Milet, søn af fønikiske forældre, lærte de græske søfolk at 
benytte polarstjernen, og fra ham skal ogsaa den første — desværre ikke 
mere bevarede — lærebog i nautik skrive sig. 
Inddelingen af himmelstrøgene er meget gammel; der viser sig i 
hele oldtiden en forkjærlighed for Østen som hovedpunkt — den be¬ 
tegner solens opgang, opvaagningen til liv. Først med magnetnaalen 
kom nord-syd retningen til magten. Breusing viser, at man ligesom 
nu sætter hovedretningen først; siger man f. eks. nu sydost, saa be- 
tegnedes den retning i oldtiden med østsyd, euronotus. 
Styringen udførtes af styrmanden, den mest erfarne sømand, som 
befandt sig ombord. Han maatte kjende havene og havnene, hvortil 
skibet var bestemt, maatte styre det efter sol og stjerner, maatte 
skjønne sig paa veiret og om muligt kunne forudsige dette. Er¬ 
farne søfolk er jo ialmindelighed heldige med sine veirspaadomme; 
næst efter sømanden er forstfolk, bønder og reuhmatiske læger flinke 
til at spaa veiret. Men Aristoteles’s efterkommere vil ikke vide noget 
af de „uvidenskabelige“ sømands- og bonderegler. Maanens indfly- 
