282 
f. Kr. og hvorpaa han naaede lige til Thule (Island) lærte man at 
kjende ebbe og flod; og her har vi igjen anledning til at beundre de 
gamle søfolks iagttagelsesevne. De fandt meget snart ud, at i første 
række var det maanen; som frembragte ebbe og flod, og at denne 
vekslen gik for sig i løbet af en maanedag, og endnu mere, de op- 
dagede at ved ny- og fuldmaane, altsaa den saakaldte springflod, steg 
floden meget høiere, og at den høieste springflod indtraadte ved jevn¬ 
døgnene, naar sol og maane stod i Ækvator. De vidste ogsaa meget 
godt, at virkningen ikke indtraadte paa samme dag som maanefasen, 
men først et par dage senere, og at virkningen desuden var af for¬ 
skjellig størrelse for havne der laa et stykke fra hverandre paa den 
samme kyst. 
Naturligvis fandt disse mange søfarter snart sine reisebeskrivere 
og det, der var af vigtighed for søfolk, som vilde begive sig til frem¬ 
mede havne, fandtes i de af erfarne styrmænd sammenfattede værker, 
der nutildags kaldes „seilanvisninger“. Den mest værdifulde af disse 
søbøger er Stadicismos eller rundreise om middellandshavet, 
som Breusing indgaaende drøfter. De gamle eiede ogsaa søkarter, 
men de kunde ikke være synderlig nøiagtige, da kjendskabet til hav¬ 
nens geografiske beliggenhed var temmelig unøiagtig. Den geogra¬ 
fiske bredde forstod astronomerne paa land vistnok at bestemme ved 
hjælp af soluhre, mens den geografiske længde kun kunde findes 
ved hjælp af den sjelden indtrædende maaneformørkelse, hvis iagtta- 
gelse selv med nutidens hjælpekilder kun giver unøiagtige længde- 
bestemmelser paa grund af begge stjerners langsomme randbevægelser. 
I sammenligning med kompaskartene ser derfor oldtidens berømteste 
geografs, Ptolemåus’s kart temmelig forvansket ud. De første søkar¬ 
ter stammer forresten ikke fra Ptolemåus, men fra Marinus fra Tyrus, 
som levede omkr. 100 f. Kr. Han var skaberen af de saakaldte 
„flade u karter, som er vel kjendte af nutidens søfolk; breddeparallel 
og meridian stod retvinklet paa hinanden, og længde og breddegraderne 
havde samme maal. Han betragtede altsaa jordoverfladen som jevn; 
da det med denne opfatning blir muligt at gjengive en ganske liden 
del af jordoverfladen, saa blir endnu ofte planer over havne og rheder 
udførte efter denne projektionsmaade. Og for den tid var denne kon- 
struktion tilstrækkelig ogsaa for Middelhavets forholdsvis indskrænkede 
gebet. Men afstandsbestemmelserne, som styrmanden gjorde over de 
havne, de besøgte, var i sig selv yderst feilfulde; thi loggen, som er 
