283 
saa nødvendig til bestemmelse af den tilbagelagte vei, var aldeles: 
ukjendt for de gamle. I senere tider skal rigtignok romerne kave 
benyttet et bodometer, men det er tydeligvis ikke bleven bevaret^ 
ellers vilde man bave hørt mere om det. Det bestod i et skovlhjul, 
som blev fæstet udenbords og dreiede sig i våndet, og som indenbords. 
ved et tandhjul stod i forbindelse med en trommel, som ved hver 
omdreining slap en kiselsten nd af en liden aabning. Ved at tælle 
de nedfaldne stene, kunde man saa beregne den tilbagelagte vei. 
Derimod er det vist en rigtig formodning at antage, at de gamle 
søfolk ligesaa godt som vor tids var istand til at bedømme skibets 
burtigbed efter dets bevægelse i våndet. Den, som nøie lægger merke 
til sit skib, kan nu for tiden i følge vor erfaring ligesaa nøie angive 
burtigbeden, som om den var maalt med loggen; tbi man lærer dette 
ved at sammenbgne gjætningen med maalingen; dengang lærte søfol- 
kene det ved at seile langs kysten fra en bugt til en anden, hvis af- 
stand var dem bekjendt, men da de bare kunde maale tiden ved hjælp 
af de ufuldkomne vandubre, saa blev denne hurtighedsbestemmelse 
temmelig feilfuld. Gjætningen blev endnu unøiagtigere, naar reisen 
paa det aabne bav strakte sig udover nogle et-maal (en tid af 24 
timer, fra et „spisemaal a til et andet). Det kan saaledes ikke saa- 
meget tilskrives de flade karters projektionsmaade, som søfolkenes 
unøiagtige angivelser, at de første søkarter af Marinus konstruktion, 
som ogsaa Ptolemåus benyttede sig af, var saa bdet nøiagtige. 
Den efter opfindelsen af kompasset indstillede brug af fladkarterne, 
blev iglen optaget af Portugiserne i det 15de aarhundrede; men 
jo længere den tids tapre søfolk trængte frem paa jordkuglen, desto 
tydeligere viste det sig, at karterne, tiltrods for at de var meget for¬ 
bedrede siden oldtiden, albgevel ikke duede stort. Martin Cordes 
(1545) udtaler sig i sin Arte de navegar meget tydebgt om fladkar- 
ternes feil. Han lader paa et verdenskart af denne konstruktion to 
skibe afseile fra Ækvator med nøiagtig nordkurs og 100 miles afstand 
fra hverandre; ved 60° bredde kan de kun være 50 mile fra hver¬ 
andre og albgevel løber kurserne parallelt. 
I middelalderen udvikledes skibsfarten rigtignok ganske betydelig 
i de nordeuropæiske bave, men nautiken gjorde saagodtsom ingen 
fremskridt. Sacbsernes og normannernes vovelige ture foretoges med 
ligesaa smaa bjælpemidler, om end disse søfolk langt oftere forlod 
kysterne og seilede til øer, som laa midt ude i havet, som f. eks. 
