310 
egentlig kan have ligget til grund for den. Det, som man efter baade 
tegning, og beskrivelse nærmest kommer til at tænke paa er efter vort 
skjøn ikke nogen slange, som hjemmelsmændene selv mener, men en 
kolossal aal. Det er bekjendt nok, at bavaalen (conger) kan opnaa 
betydelige størrelser. Exemplarer paa to—tre meters længde er ikke 
nogen særdeles sjeldenhed og om der end er langt fra denne størrelse 
til tyve meter, saa er dog ikke forskjellen saa stor, at man ikke 
kunde tænke sig slegtninge af den, der kunde naa op til dette maal, 
som kanske til og med er noget overdrevet; nøiagtige sammenlignings- 
punkter mangler jo i søen og øiemaal er ikke da noget særdeles paa- 
lideligt. Det vilde jo være meget prosaisk dette, hvis søormen skulde 
reducere sig til en kjæmpeaal, og vi vil ingenlunde give denne løse 
gjætning værdien af en theori. Det var beiler ikke vor hensigt her 
at lave tbeorier, men de engelske billeder lagde denne forklarings- 
maade saa nær, at vi ikke kunde undlade at nævne den. 
I den sidste tid har et eksemplar af en tredie søormsart frem- 
kaldt adskillig skriveri. Det er saavidt vi ved en speciel norsk art, 
der forekommer ikke i søen, men i vande. Sidst bar den vist sig i 
Suldalsvandet og begunstiget nogle hæderlige bønder med synet 
af sig. 
Yi hidsætter det i den anledning optagne tingsvidne, som allerede 
vil være læserne bekjendt fra aviserne: 
„lste vidne Grabriel Halvorsen Nordmark forklarede, at han sam¬ 
men med 4 andre voksne personer fredagen den 23de sept. sidstb 
ved høilys dag var i arbeide paa land ved bredden af Suld als van dets 
øverste ende indenfor Digernæs mellem Næsflaten og Koalkvam. De 
saa da, at der forbi Digernæs kom farende frem gjennem våndet noget, 
der satte våndet i temmelig stor bevægelse; farten var temmelig stor 
(det gik fort), og bevægelsen i våndet var omtrent saadan som den, 
der bevirkes ved et dampskib; der gik sjø, og våndet fossede. Alle¬ 
rede førend det formentlige dyr var kommen forbi Digernæs, havde de 
merket bevægelsen i våndet som af dampskibsbølger. Dyret fortsatte 
paa denne maade fra Digernæs, uden at noget af det var synligt over 
våndet, i en afstand af antagelig 200 alen, indtil Vallervigbugten, da 
det blev synligt over våndet, idet det lagde sig paatvers. Det viste 
sig da for vidnet nærmest som en bvælvet baad, sort af farven og 
glat, uden finner, ingen bale, hoved eller øine saa vidnet ikke. — 
