313 
lig et skjold. I det sterk udvidelige gabs overkjæve har alle arter 
paa hver side gifttænder, som kan lægges bagover, og som er for- 
synede med en paa forsiden løbende fure, hvorigjennem den i gift- 
kjertlerne dannede giftvædske ndtømmes. I Sydasien og i de hedeste 
dele af Afrika lever flere arter af denne for sin giftighed frygtede 
slangefamilie. 
En af de bekjendteste arter er den ostindiske brilleslange, som 
kaldes cobra de capello eller bare cobra, tschinta-negu eller senku- 
negn (najci tripudians). Dens legeme er langstrakt, knn lidt for- 
tykket paa midten, hovedet forholdsvis lidet, i ophidset tilstand kan 
halsen udvides. Pegelmæssige skjold bedækker hovedet; kroppens 
skjæl er mindre, bugskjoldene anbragte i en rad, haleskjoldene i to, 
begge slags skjolde veksler i antal. Øinene har rnnd pupil, kjendetegnet 
paa dagslanger. Eoruden gifttænderne har svælget ogsaa nogle smaa 
sterke tænder, som bruges til at holde byttet fast med. Grundf arven 
er brandgul, ofte med en schattering af askeblaat, men varierer forresten 
lige ned til mørkbrun. Paa denne grnndfarve viser der sig paa hal¬ 
sen, især naar denne er skjoldagtig mdvidet, en hvidgul af mørkere 
skjæl omgivet tegning, som mere eller mindre ligner en brille. Hos 
mørkere varieteter kan forresten denne tegning mangle fuldstændig. 
Bugskjoldenes farve er skiddenhvid, undertiden spraglet. Halen er 
lang og kegleformig tilspidset. Kjønsforskjellen gjør sig gjældende i 
størrelsen og farven. Længden er fra 1.10—1.25 meter. 
Slangens yndlingsopholdssted er paa høie tørre steder i nærheden af 
bække og floder, hvor den finder sig skjulested i jordhuller, raadnende 
træstammer, tempelruiner, forladte rørhytter eller i termittuer. I en¬ 
somme egne skyr den selv ikke beboede gaarde og kolonier, naar der 
bare findes et passende smuthul i nærheden, og den ikke blir forstyr¬ 
ret. Om dagen opholder den sig fordetmeste sammenrullet ikke langt 
fra smnthullet, hvor den lurer paa bytte. 
Dette bestaar især af froske og mus, men ogsaa af smaa sang- 
fugle, som den passer op og giver det dødbringende bid. Ikke sjel¬ 
den plyndrer den ogsaa rederne til de paa marken rugende fugle eller 
røver ungerne til smaa gnavere, som den træffer paa under trærødder 
eller i jordhuller. De smaa sangfugle er efter biddet ude af stand 
til at flyve bort, og blir saaledes, ligesom den af biddet rammede mus, 
der ikke formaar at komme udenfor morderens synskreds, og frosken, 
som falder i stivkrampe, et let bytte for slangen. De forgiftede dyr 
