314 
sluges ikke, før de er døde eller idetmindste ligger i dødskampem 
Kun koldblodige dyr fortæres undertiden levende. Ofte blir byttet 
løftet op fra jorden, hvorved slangen vugger hovedet hid og did og 
udvider halsen som et skjold. Saalænge den unge brilleslange ikke 
kan sluge større dyr, holder den sig til smaa, netop udklækkede firben 
og landfrosker, som den fordetmeste lammer med giften, før den slu- 
ger dem. Hos koldblodige dyr virker ikke giften saa fort som hos 
de varmblodige, især smaa gnavere, hos hvem virkningen optræder 
paafaldende hurtig, naar de har faat et dybt bidsaar. Disse dyr dør 
næsten øieblikkelig efter et saadant bid. Brilleslangens formering kj en¬ 
der man lidet til. En mening er, at den lægger blødskallede eg, til 
hvis klækning der medgaar en tid af flere uger; dog er det muligt, 
at ogsaa den, som de øvrige giftslanger, føder levende unger. At de 
nyfødte unger, naar der er fare paafærde, søger tilHugt i moderens 
gab, hører til i fablernes rige. Det samme er tilfældet med beret¬ 
ningen om, at brilleslangen skal være istand til at „forhekse u smaa 
pattedyr og fugle, saa at disse, grebne af angst og skræk, blir et 
bytte for den. Kjærlighed til forældre og søskende kan der hos disse 
dyr ikke blive tale om. Hver slange holder sig for sig selv; kun i 
parringstiden, eller hvis den heldige plads er skyld i det, finder man 
flere slanger sammen. At træffe paa et sligt hvislende slangeselskab 
som sidder med løftede hoveder, vil nok for nogen hver være tem¬ 
melig uhyggeligt. Eor et saadant syn flygter selv de indfødte, som 
har en uovervindelig frygt for brilleslangen; de ved ogsaa at fortælle 
alle slags sagn og fabler om disse dyr. 
Et bekjendt sagn er dette om Buddha og Cobraen: Den indiske 
gud vandrede engang paa jorden og sovnede ind under middagssolens 
straaler. Da krøb en brilleslange frem af sit smuthul, bredte sit skjold 
ud og beskyggede gudens ansigt. Da denne vaagnede og saa slangen, 
blev han rørt over dyrets kjærlighed og gav den til beskyttelse mod 
dens fiender „brillen u , som ingen kan taale synet af. — Meget ud- 
bredt blandt inderne er fabelen om en lysende sten kaldet „Nege- 
Menik-Kya“ eller „Najå Kallu", 1 ) som brilleslangen skal bære paa 
hovedet. Til grund for denne fabel ligger den sammø opfatning som 
den om en kronebærende snog, som tyske og ungarske eventyr ved 
at fortælle om. Hos snogen (tropidonotus natrix L .) har vel den 
b Det har hændt, at en listig hindu har hudt reisende tilsalgs en gul- 
agtig sten, som han har udgivet for en af Cobra’s „tryllestene“. 
