315 
gulagtige halvmaaneflek paa hver side af hovedet givet anledning til 
fabelen, ligesom den hos brilleslangen skyldes den paa halsen mellem 
brilletegningen synhge hvidgule flæk. En anden tydning af fabelen 
gives ogsaa — især naar der er tale om kronebærende slanger — 
hvis man antager, at dyrene har været seet under hudskiftningsperio- 
den, i hvilken tid de har nogle glinsende læbe- og hovedskjæl trukne 
ned over nakken. Paa slangejagten fik vi ofte meddelelse om store 
slanger, som skulde bære noget glinsende paa hovedet. I alle tilfælde, 
hvor slangerne blev vort bytte, var det dyr i hudskiftningen, som 
havde forskrækket folkene. 
De cobraer, som opholder sig i nærheden af kolonier, blir under¬ 
tiden holdt „hellige u det vil sige, ingen tør vove at forstyrre eller 
dræbe dyret af frygt for, at der da vil true dem en ulykke. Det har 
hændt, at en saadan „indviet a slange, som bed et menneske, alligevel 
ikke blev dræbt. Man troede, at loven forbød at dræbe slangen, da 
det ikke kunde bevises, at ikke den afdøde havde paadraget sig 
gudernes vrede og derfor var bleven bidt af slangen. Paa Malabar- 
kysten blev brilleslangen før i tiden endog dyrket som en gud. Man 
tilbad den, bragte den gaver og prydede templerne med dens billede. 
Erygt var vel den egentlige grund til denne for den menneskelige 
forstand saa nedværdigende overtro. 
Skjønt inderne nærer denne overtroiske frygt for brilleslangen, 
^ndes der dog nogle af dem i den laveste kaste, som fanger disse 
giftslanger og drager omkring i landet med dem for at vise dem frem 
for penge. Naar slige gjøglere eller „slangebesværgere u fører disse 
najaer frem for tilskuerne, lader dem „danse“, som det heder, saa 
trækker de slangen ud af rørkurven, hvori de sædvanligvis indespærrer 
dyrene, og tirrer den, idet de holder næven eller en stok henimod 
den. Straks vender n aj aen sig mod haanden, som er strakt mod den, 
støtter sig paa halen, hæver sig, udvider halsen, aabner gabet, viser 
den spaltede tunge, bevæger sig med største livlighed, lader øinene 
glinse, hvisler og begynder en slags kamp mod sin herre, som istem¬ 
mer en sang, idet han snart strækker den høire, snart den venstre 
haand imod den. Dyret, som ufravendt har øinene rettet mod den 
haand, som truer den, følger alle haandens bevægelser og balancerer 
med hovedet og hele kroppen paa halen, som blir fuldstændig ubevæ- 
gelig, og det hele faar en slags lighed med en dans. Denne træt- 
tende bevægelse kan najaen ikke udholde mere end et kvarters tid 
