316 
hvorpaa dens herre, som har iagttaget den skarpt og med rette været 
bange for at den skulde tage flugten, holder op med sin sang. Øie- 
blikkelig stanser brilleslangen, strækker sig paa jorden og lader sig 
ganske rolig ved hjælp af en rørstav bringe ned igjen i kurven. 
Denne kamp, ledsaget af gjøglerens sang eller en skarp piben, er 
brilleslangens saakaldte dans. Scener af denne slags, som de fleste 
reisende, der har besøgt Ostindien, beretter om, er imidlertid feilagtig op- 
fattede, naar det siges, at den giftige najaslange skal udføre dansebevæ- 
gelser, naar den hører skarpe pibetoner, ligesom om musiken øvede en 
slags „trylleri u over den. At der ikke kan være tale om en slig 
musikindflydeise paa brilleslangen, viser det ovenanførte. Det er gjøg¬ 
lerens „tirren a , som faar slangen til at udføre sine bevægelser og ikke 
den skarpe piben ellen sangen, som kun tjener til at lokke tilskuere 
og gjøre scenen interessant. Vi har ofte gjort farlige forsøg med 
giftslangerne, og ved derfor at den saakaldte „slangebesværgelse u kun 
beror paa et nøie kjendskab til dette dyrs væsen. 
Om slangerne end ikke er modtagelige for musik, maa man paa 
ingen maade anse deres hørsel for svag. Erfaringen lærer slange- 
jægeren, at disse dyr hører meget godt. Kun altfor ofte hænder det, 
at slangen, ad varet ved at høre jægerens trin paa jorden, flygter ind 
i buskene, og jægeren blir narret. 
Eor at værge sig mod faren ved slangens bid pleier gjøglerne næsten 
hver dag at skaffe væk giften som dannes i giftkjertlerne i overkjæ- 
ven; de tirrer nemlig dyret og tvinger det til at bide i uldtøi, eller 
de river gifttænderne ganske ud. Denne forholdsregel maa imidlertid 
gjentages oftere, da gifttænderne vokser ud igjen og selv saaret fra 
en netop fremstaaet tand kan være dødbringende, som følgende sørge¬ 
lige tilfælde viser. „En mand u , fortæller Johnson, „lod en stor 
cobra de capello danse for et talrigt selskab. Hans søn, en ung gut 
paa 15 aar, bragte dyret i raseri, blev bidt og døde en time senere. 
Eaderen var forfærdet og forsikrede, at sønnens død ikke kunde være 
foraarsaget af slangens bid, da den ingen tænder havde, og baade 
han selv og sønnen havde oftere været bidt af den, uden at det gjorde 
noget. Men da man undersøgte slangen, fandt man, at de udrevne 
gifttænder var blit erstattet med nye, som imidlertid ikke ragede videre 
frem, men som alligevel havde givet gutten dødssaaret.“ 
Om saaret i det foreliggende tilfælde blev underkastet behandling, 
siges der intet om. Eor det meste pleier gjøglerne at anvende „slange- 
