322 
V J 
De ækvatoriale strøg er overalt dækkede af livide skyer, langs 
midten af hvilke der sees en laksegraa stribe, som hist og her er 
afbrudt af en udløber af de hvide skyer. Paa begge sider omgives 
den hvide zone af mørkere belter, hvis dybt røde farve stikkert 
skarp af mod skyernes skinnende hvide. Paa mange steder rager der 
fra det hvide midtparti striber frem, der strækker sig ind i de røde 
helter. Disse striber, der altid peger mod høire og er indbyrdes 
parallele i hele sin længde er paa enkelte steder forsynede med ovale 
ndvidelser. Porøvrigt er der en skarp modsætning mellem planetens 
sydlige og nordlige halvkugle. Den sydlige halvkugle er især karak¬ 
teristisk ved en egrund, lyserød flek, der er indrammet af de hvide 
skyer i det tilgrænsende belte, men mod syd smelter sammen med en 
der beliggende graa stribe. Den under rotationen bagre ende af flek¬ 
ken udmerker sig ved en mørkere skygge. Denne umaadelige flek 
har en længde af ikke mindre end 30 000 kilometer, d. v. s. tre 
fjerdedele af'jordens omkreds. Endnu mere broget bliver den sydlige 
halvkugles udseende paa grund af de talrigt optrædende skinnende 
hvide flekker af oval eller rundagtig form, omgivne af et bredt belte 
af j evn graa farve. Der, hvor disse flekker findes, optræder der ind- 
bugtninger i de tilgrænsende hvide belter, som om flekkerne udøvede 
en frastødende virkning paa disse. 
Hvorledes skal man bringe orden i disse fænomener? Hvad be- 
tyder de forskjellige farvninger, der optræder i belter rundt planeten ? 
Pindes der intet instrument, som kan skaffe os oplysninger om, hvilke 
stoffer disse sky lignende dannelser bestaar af? Et saadant besidder 
vi i virkeligheden i spektroskopet, som selvfølgelig ogsaa forlængst 
har maattet bidrage til løsning af disse spørgsmaal. 
Gjennem spektroskopet viste det sig, at der i almindelighed ikke 
udgaar andet lys fra Jupiter end det sollys, som den kaster tilbage. 
Man fik altsaa for det første bekræftelse paa, hvad man allerede havde 
ret til at antage i henhold til iagttagelserne over formørkelserne af 
dens maaner, at den nemlig ikke mere selv udstraaler noget lys og 
altsaa er indtraadt i de himmellegemers række, der laaner fra andre 
det lys, hvormed de straaler. Videre viste det sig, at planetens 
atmosfære absorberede en vis gruppe af straaler og dette lader sig ikke 
forklare paa anden maade, end at det luftlag, der omgiver den, inde- 
holder en stor mængde vanddamp. Derfor bliver det ganske antage- 
ligt, at de hvide dannelser er virkelige skyer, bestaaende af fortættet 
