323 
O 
vanddamp og altsaa ganske svarende til sky erne her paa jorden. At 
•de paa Jupiter opfylder et meget stort rum lader sig da muligens 
forklare ved planetens temmelig høie temperatur; den stribede struk- 
Jur deraf, at de skymasser, der trænger op i de høiere luftlag, ikke 
roterer saa hurtigt som planeten og altsaa ligesom trækkes ud paral¬ 
lelt med Ækvator. Jupiter skulde da endnu befinde sig i den tilstand, 
;som beskrives i den mosaiske beretning om skabelsen (Iste Mos. 7 vers) : 
„Og Gud gjorde den udstrakte befæstning og gjorde skilsmisse 
imellem våndet, som var nedentil i den udstrakte befæotning, og imel- 
lem våndet som var oventil i den udstrakte befæstning. “ 
Den røde masse er da muligens selve planetlegemet, som skinner 
igjennem mellern skylagene. 
At Jupiter, skjønt den ikke mere udstraaler eget lys, er en ild- 
-flydende masse af meget høi temperatur fremgaar af andre iagttagel- 
«er. De enkelte dele af dens overflade har nemlig ikke alle samme 
iastighed. Talrige, yderst nøiagtige iagttagelser, der strækker sig 
gjennem et langt tidsrum viser tvertimod, at flekker paa planetens 
overflade bevæger sig desto hurtigere rundt jo nærmere de er ved 
Ækvator, saaledes at flekker ved 30° bredde har en 5 1 / 2 minuts læn- 
gere omløbstid end i egnene nær Ækvator. Forklaringen af dette 
fænomen, som allerede opdagedes af Cassini, faar vi gjennem forhol¬ 
dene paa solen, hvis pletter viser et ganske tilsvarende fænomen. Om 
solen ved vi nu med vished, at den er en ildflydende masse, hvis om¬ 
dreining foregaar hurtigere ved Ækvator end ved polerne, og analogien 
er da altfor slaaende til, at man kan søge nogen anden forklaring for 
•det tilsvarende fænomen paa Jupiter. Endvidere har Denning i de 
:sidste aar paavist, at rotationshastigheden for et bestemt omraade af 
planetoverfladen ingenlunde holder sig konstant. Den store røde flek 
paa den sydligere halvkugle bevægede sig mellern 1879 og 1886 sta¬ 
dig langsommere og langsommere, saa den tilslut brugte syv sekunder 
mere til et omløb end i begyndelsen; senere synes derimod om- 
dreiningshastigheden at have holdt sig konstant. Alt tyder derfor paa, 
at Jupiter ikke er nogen saa fast masse som jorden. Vi maa dog 
erkjende, at den her antydede theori, selv om den redegjør for mange 
af de iagttagne fænomener, lader adskillige detaljer uforklarede og 
f. eks. ikke giver os nogen oplysning om, hvorledes det egentlig hæn- 
.ger sammen med den kolossale flek paa den sydlige halvkugle. 
Adskilligt gaadefuldt er det ogsaa ved de fænomener, de fire 
21 * 
