344 
Det gjennemgaaende lave lufttryk, som hersker i de antarktiske 
egne er et merkeligt træk i jordens meteorologi. Det synes at være 
karakteristisk for zonen mellem den 40de og 70de breddegrad, selv i 
sommermaanederne og giver oprindelsen til overordentlig heftige storme 
fra vest og nordvest. Fra sydkanten af den zone, der stadig befares 
af handelsfartøierne og lige til polarcirkelen synes vestlige vinde at 
være fremherskende hele aaret rundt. Om vindretningen søndenfor 
polarkredsen ved vi meget lidet, men saavidt man kan slutte, synes 
vindretningen i sommermaanederne (januar, februar, marts, den eneste 
aarstid, i hvilken man har trængt ind i disse egne) uden nogen regel- 
mæssighed at veksle mellem øst og vest. Veiret skifter med for¬ 
bausende hurtighed og der er næsten bestandig nedbør. 
Med de ugunstige klimatiske forhold, som hersker i disse egne 
er det rimeligt nok, at landfloraen aldeles ikke har nogen repræsen- 
tanter. I havet derimod er der en rig vegetation af kiselalger (diato- 
meer), hørende til mange forskjellige slegter og arter; de afgiver 
den væsentligste føde for havets dyreverden. Diatomeerne lever nær 
overdåden, men deres døde skaller samler sig paa havbunden og dan¬ 
ner, som vi tidligere har omtalt, den hvide ler, der paatræffes udenom 
den blaa dynd, der lige til den 60de breddegrad omgiver sydpols- 
landene. I nærheden af pakisen er havvandets farve ofte brunagtig 
paa grund af de store mængder organiske væsener, som det er op- 
fyldt af. 
Havets dyrearter lever, den ene af den anden, eftersom deres 
plads i skabningens række tilsiger, idet de til syvende og sidst dog 
allesammen ernæres af de yrsmaa infusorier, som i slige umaadelige 
mængder opfylder søen. Paa isen og i våndet er der utallige sæl. 
Foss iagttog tre forskjellige arter, som afveg betydelig fra hin anden 
baade i størrelse og farve. Farven varierede fra mørkt graa, med 
mørkere pletter og striber, til næsten rent hvid. Den største art, som 
var langt mindre talrig end de mindre, var udstyret med svære hug- 
tænder og havde en hovedfacon, der mindede sterkt om isbjørnens, 
som den ogsaa med hensyn til farlighed kunde optage konkurrance 
med. Den største, som blev fældet paa Foss’ ekspedition, veiede 420 
kilo og gav 72 liter tran; den maalte 4 meter fra ende til anden og 
3 meter i omkreds; i maven paa den fandt man 12 kilo fisk. Den, 
som kom dernæst i størrelse, søleoparden, saa kaldet paa grund af sit 
flekkede skind, og den hvide antarktiske sæl, var begge saa tamme, 
