345 
at der ikke var nogen vanskelighed ved at nærme sig dem og slaa dem 
ihjel. Endelig findes der søløver og søelefanter, af hvilke man har 
truffet store mængder syd for kap Horn. Søløvehunnerne forsvarer 
,sine unger med stor heftighed, mens hannerne søger at skræmme fien- 
derne bort ved vilde skrig. De mange ar, de kan opvise, hærer vid- 
nesbyrd om hidsige indbyrdes kampe. Af alle havets frembringelser 
er imidlertid hvalerne de, som har størst betydning for mennesket. 
Samtlige reisende i sydpolsegnene har truffet paa hval, skjønt mængden 
er aftaget betydelig paa grund af hvalfangernes ivrige efterstræbelser. 
De hører næsten alle til linhvalernes gruppe og holder især til ved kan¬ 
ten af pakisen. Nogle af dem Koss saa, især syd for Ealklandsøeerne, 
var af umaadelig størrelse og saa tamme, at de ikke veg afveien for 
skibskjølen. Ogsaa spækhuggere træffer man af og til. Pinguiner 
■er der mange af baade paa land og paa søen, og ofte kan man høre 
deres skrig gjennem stormen saa langt som halvandethundrede kilo¬ 
meter fra den nærmeste kjendte kyst; det er meget store fugle, der 
veier fra 30 til 37 kilo, og som væsentlig lever af krebsdyr. Ofte 
har man fundet indtil fem kilo smaasten i maven paa den. Hvide 
petreller, som holder til paa pakisen og derfor giver melding, saasnart 
man nærmer sig til en større ismasse, stormpetreller og blaa petreller 
finder man i store mængder ligesom ogsaa albatrosser, rovmaager og 
andre havfugle. Idethele er baade havet og luften opfyldt af liv. 
Isforholdene er naturligvis noget af det, som frembyder mest 
interesse blandt fænomenerne i den antarktiske region. Den reisende, 
som vil trænge ind i dette det fjerne sydens frosne vande, trænger 
som den væsentligste del af sin udrustning et grundigt kjendskab til 
isseiladsen, og skal hans ophold vare nogen tid, saa behøver han et 
fartøi af mere end almindelig styrke og istand til at modstaa et og 
andet stød fra isfjeldenes fremspringende kanten. 
Men hvilken er disse flydende isøers og isfj eldes historie? De 
stammer alle fra den store ishætte, som omgiver polen og løsner fra 
denne paa grund af, at den lidt efter lidt sky der sig ud i havet. 
Selve denne ishætte vokser og bevæger sig som et slags levende 
væsen af umaadelig alder. Hvert aar føier nedbøren et nyt snelag 
til dens tykkelse, og dette bliver langsomt af solens straaler forvandlet 
til mere eller mindre solid is. Langsomt bevæger de uhyre masser 
sig frem, over de fladere landstrækninger og gjennem dalene, ned 
imod søen, idet de paa sin vei søndermaler klippestykker og stenblokke 
