346 
under sin umaadelige vegt, eller optager dem i sig og fører dem med: 
sig ud i havet, i hvilket de tilslut afsættes. 
Isbjergenes farve er storartet. Hovedmassen udgjøres af hvid, 
sukkerlignende is, i hvilken der dog er talrige rent asurblaa huler og 
revner. Om natten udsender de et hvidt skjær, og der er grund til 
at tro, at mange af dem til en vis grad er selvlysende. Ligesom 
isfjeldene i den arktiske zone begrænses de paa alle kanter af lod- 
rette vægge. Størrelsen er yderst vekslende; fjelde paa tre kilometer 
i omkreds er ingen sjeldenhed, men ogsaa den dobbelte størrelse fore¬ 
kommer undertiden, og det har hændt at man har truffet paa dem, som 
var op til seks kilometer i gjennemsnit. Høiden beløber sig som 
oftest til en 60 meter for den dels vedkommende, som rager op af 
søen, men undertiden træffer man dem dog langt større, og Cook iagt- 
tog saaledes nogle, som han anslog til at være 100 til 130 meter 
høie. Hvor dybt ned de naar, er det ikke saa let at beregne, men at 
det ofte maa være meget dybt, kan man jo skjønne deraf, at 90 pro- 
cent af deres rumfang ligger under havfladen. Eftersom de svømmer 
nordover, taber de lidt efter lidt sin regelmæssige plateauform, idet de 
mere og mere hælder til siden, indtil de endelig opløses af det var¬ 
mere vand. 
Særlig paa de lavere breddegrade antager derfor isbjergene en¬ 
hver tænkelig form. Challenger traf saaledes et, som var gavlfor- 
met med en prægtig aaben gothisk bue i midten og udstyret med et 
slankt taarn af næsten 70 meters høide. Det var som en herlig flydende 
kirke „opbygget af safirer, indfattede i glitrende sølv.“ Baade Wilkes, 
Ross og andre reisende omtaler disse herlige flydende kirker og slotte, 
opmurede af is, overstrøede med skinnende hvid sne og ofte befolket, 
af masser af pinguiner. Henimod polen, før de er begyndt at smelte, 
er derimod isfj eldene regelmæssig tavleformede, ovenpaa flade og med 
lodrette sider. 
Drivisen træffes i regelen ikke nordenfor den 58de breddegrad. 
Kun i meget kolde aar, som f. eks. 1832 og 1840 har de kommet, 
helt ned til den 42de breddegrad. 
Pakiskanten er af dyb blaa farve og er altid meget kjendelig; 
den bestaar for størstedelen af svære isflag, sønderbrudte af søen og 
sammenpressede og hobede paa hinanden til høist uregelmæssige mas¬ 
ser. Pakisen i den antarktiske zone bliver paa grund af de heftige^ 
storme langt hyppigere brudt op end isen i de antarktiske egne, hvor 
