354 
flade er et omtrent 14 gange saa stort kvantum hav som der er land, 
der rager op over havfiaden. Nøiagtigere opgives disse tal af en af 
de nyeste forfattere til henholdsvis 1349.26 og 97.7 millioner kubik- 
kilometer. 
Læren om dyre- og plantelivet i denne umaadelige havmasse det 
er hvad man kalder havets „biologi“, naar man tager dette meget 
misbrugte ord i den mest omfattende betydning hvori det benyttes, som 
fællesnavn for alle de grene af naturvidenskaben, der beskjæftiger sig 
med de levende væsener, enten disse er dyr eller planter. Og en 
liden side af denne omfattende videnskab er det vi idag skal gjen- 
nemløbe. 
Indtil for en tredive aar tilbage gik menneskene omkring i den 
naive tro, at det væsentlig kun var landjorden, der var beboet af 
levende væsener. Ligesom mange endnu indbilder sig, at det kun er 
paa vor lille dværgklode at tænkende væsener kan leve, saa troede 
man at størstedelen af de umaadelige have, der dækker jordens over- 
flade, var øde og tomme og at havbunden var en øde ørken, mere øde 
end Sahara, mere øde end polarlandenes ismarker. Man vidste natur¬ 
ligvis, at der var et rigt dyreliv ved kysten, og at der voksede skove 
af tang der, hvor havet grænser op til det tørre land, men man ind- 
bildte sig at det kun var paa de ringe dyb at levende væsener kunde 
trives, væsentlig kun i et smalt bælte langs land, ned til en 600 
meters dyb. Under dette ringe niveau holdt man havet for en livløs 
vandmasse. 
Den illusion gik tabt, da man i 1865 trak op en sprunget tele- 
grafkabel fra 2 000 meters dyb og fandt den besat med levende 
væsener, ikke planter rigtignok, men dyr af betydelig størrelse. Det 
gav stødet til de store og resultatrige videnskabelige havekspeditioner, 
i hvilke ogsaa vort land har taget ærefuld del og som har lært os, 
at om havbunden end, hvor den ligger mere end et par hundrede 
meter under overfladen, ikke mere kan bære plantevekst, saa er 
der dyr overalt. Diske og lavere dyr af de forskjelligste former, 
svømmer og kryber og æder hverandre, lige ned til de største djd», 
man har opnaaet at undersøge, en 7—8 000 meter under havfiaden. 
Overalt er havbunden ligesom overfladen af det faste land, befolket 
med levende væsener, derom kan der ikke mere disputeres. 
Omtrent samtidig med at dette blev bragt paa det rene, eller 
lidt tidligere, blev det ogsaa konstateret, at havets overflade var 
