360 
Til de lavest organiserede planter, der sammensætter havets 
nrnæring hører den saakaldte procytella primordialis, en plante, hvor 
hvert individ bestaar af en enkelt kugleformet celle af 0.001—0.010 
mm. i gjennemsnit, forsynet med et enkelt lidet farvekorn. Dette 
besørger ernæringen; det er det, som optager knlsyre fra luften og 
bearbeider den paa samme maade som bladgrøntkornene i de høiere 
planters celler. 
Disse uendelig smaa havalger optræder især i mængder i de kol- 
dere have og formerer sig der ofte saa sterkt, at de farver havet 
brunt eller grønt paa lange strækninger, og i fysiologisk henseende 
forvandler havvandet til en frugtbar eng, i hvilken masser af smaa 
krebsdyr græsser, som saa atter afgiver føde til de kjæmpemæssige 
hvaler. 
Betydelig høiere organiserede, men af endnu større betydning 
som bestanddel af havets ernæring er kiselalger ne eller diatomeerne. 
Det førstnævnte navn har disse planter faaet deraf, at den cellevæg, 
der omgiver dem, er sterkt impregneret med et fast, uforbrændeligt 
stof, kiselsyre. Dette gjør den hos andre planter bløde og bøielige 
cellevæg til et fast og haardt panser, hvis nytte for planten antagelig 
maa stikke i, at det gjør dem til mindre smagelig føde for endel dyr. 
Der er imidlertid nok igjen, der tro ds .alt fortærer dem, og de tør 
vel derfor, ialfald hvad de kolde have angaar, sættes*i første linje 
blandt de organismer, der sammensætter havvandets urnæring. 
Diatomeerne er gjennemgaaende en gruppe af meget smaa planter; 
netop de fritsvømmende, oceaniske arter er dog for encellede organis¬ 
mer at være, forholdsvis store, idet de tildels opnaar et gjennemsnit 
af flere millimeter (se flg. 1 og 2). 
Diatomeernes mængde i havvandet tiltager fra ækvator mod 
polerne og er her ofte saa umaadelig, at „havvandet forvandles til en 
tyk, mørk slim u , det „sorte vand ,u der er vel kjendt af de nordlige 
polarreisende, og som i lighed med det af procytellct opfyldte hawand, 
afgiver udmerkede græsgange for fiskenes og hvalernes yndlingsføde. 
Ogsaa i sydpolarhavene fra 50° s. br. og nedover er havet opfyldt 
af slige diatoméarter; i de varmere have er de derimod mindre sterkt 
repræsenterede. 
Diatomeernes eiendommelige formeringsmaade vil læserne kjende 
fra en tidligere artikel, saa den behøver vi ikke paa dette sted at 
gaa nærmere ind paa. 
