o 
skab indbegrebet af al vor kundskab om denne natur. De enkelte 
naturvidenskaber er imidlertid indbyrdes forskjellige: paa den ene side 
efter arten af de naturgjenstande, som de beskjæftiger sig med; paa 
den anden efter maaden, hvorpaa de betragter og behandler sine 
emner. I denne henseende kan vi adskille to forskjellige hovedret¬ 
ninger: i nogle naturvidenskaber gjælder det først og fremst natur- 
gjenstandenes inddeling paa grundlag af deres former og maaden, 
hvorpaa de opstaar, samt sammenstillingen i grupper af de former, der 
ligner hinanden, og endelig gruppernes adskillelse fra hinanden.. Disse 
grene af. naturvidenskab erne kan vi kalde beskrivende naturviden¬ 
skaber eller naturbeskrivelse; i modsætning hertil er der andre 
videnskabsgrene, der ikke beskjæftiger sig med selve gjenstandene, 
men med de fænomener og processer, der iagttages ved dem. Dem 
kan vi i modsætning til naturbeskrivelsen betegne som naturlære. 
Enhver videnskab har sine eiendommelige undersøgelses- og forsk- 
ningsmethoder. Alt efter gjenstandens natur eller de processers art, 
som det gjælder om at iagttage, er snart den ene, snart den anden 
forskningsmaade den hensigtsmæssigste. Og med forskningsmaadens 
art hænger det sammen, hvilken fremstillingsmaade, der er bedst skikket 
til at sætte begynderen ind i og klargjøre for ham, alt hvad vi ved 
paa det paagjældende forskmngsomraade. Men om nu enhver viden¬ 
skab har sine for dem eiendommelige forskningsmethoder, saa er der 
dog visse grundprinciper, der er fælles for alle videnskaber. Og jo 
mere overensstemmelse der er mellem to videnskabers gjenstand, desto 
større er dette fælles grundlag. Derfor pleier vi gjerne at betragte 
de forskjellige naturvidenskaber som hørende sammen i en gruppe, 
hvis modsætning er de videnskaber, der ikke befatter sig med natur- 
gjenstandene og natur fænom enerne, men med alle de foreteelser, som 
er afhængige af mennesket og dets handlinger. Disse sidste samles 
da under betegnelsen aandsvidenskaber. Imidlertid er ikke mod- 
sætningen mellem de to grupper saa stor, og nogen skarp adskillelse 
lader der sig ikke gjøre. Alle videnskabers grundlag er det samme, 
thi alle bygger de paa den menneskelige erkjendelses væsen. 
Man skjelner i regelen mellem den induktive og den deduktive 
slutningsmaade, som to forskjellige methoder ad hvilke vi formaar at 
drage slutninger fra det allerede kjendte til det endnu ukjendte og at 
opdage nye sandheder. Spørger vi saa, hvad der er det væsentlige 
ved disse methoder, saa finder vi følgende.- Sanserne er det middel, 
