48 
ny tid, at der er bleven reist alvorlige indvendinger mod den. Det 
er først, efterat menneskene kar samlet sig i store masser paa enkelte 
pnnkter, og naar døden paa den ene eller den anden maade, ved epi¬ 
demier eller krige, kar gjort en nsædvanlig rig høst paa et sted, at 
fordomsfri og tænkende mennesker kar indseet, at nedgravningen i 
jorden er en barbarisk fremgangsmaade, der kan medføre de alvor- 
kgste ulemper. Vi ved at der i de senere aarkundreder meget ofte 
efter en krig er udbredt epidemier, som man med enstemmigked kar 
ført tilbage til forraadnelsen af de talrige faldnes legemer. Og vi ved 
ogsaa, at store folketog, der er mindre godt organiserede, og ved 
kvilke de døde og syge efterlades langs veiene, altfor ofte kar været 
arnesteder for kerjende sygdomme. Det er jo saaledes en bekjendt 
sag — og de civiliserede folkeslag kar tænkt paa at danne et inter- 
nationalt sundkedspoliti forat bekjæmpe denne fare — at pilgrims- 
togene til Mekka næsten altid er forbudet for koleraens ankomst til 
Europa. 
Imidlertid kar man lige til vore dage vedblevet med at begrave 
de døde midt inde mellem de levendes boliger, og man gjør det endnu, 
paa landet og i de mindre byer, udenat det i de fleste tilfælde med¬ 
fører nogen synderlig fare, idet luften hurtig feier bort de skadelige 
stoffer, der frembringes ved forraadnelsen af nogle enkelte legemer. 
Selv i de store byer gjorde man det samme lige til forrige aarhun- 
drede, saaledes i Paris lige til 1765, da der blev udstedt en lov, som 
af sundhedshensyn forbød at begrave de døde i kirkerne og i de mdm 
bydele. Imidlertid hjalp ikke denne lov stort, da byens'Stadige vekst 
bragte de nye kirkegaarde ind i de bebyggede strøg og saaledes bragte 
tilbage de samme tilstande, som loven havde villet bekjæmpe. 
Som følge deraf kom man snart paa den tanke at brænde de 
dødes legemer, og allerede i republikkens aar V, fremkom der forslag 
om at tillade ligbrændingen. Et par aar senere besluttede Seinede- 
partementet, at der skulde bygges en ligbrændingsovn paa kirkegaarden 
Montmartre, og regjeringen paalagde akademiet at udstede opraab til 
konkurrance om den bedste fremgangsmaade til foretagelse af bræn- 
dingen. De indkomne prisskrifter bragte imidlertid ikke sagen syn¬ 
derlig frem, idet de vel ikke udtalte sig imod methodens anvendelighed, 
men dog fremhævede vanskelighederne ved den, dens kostbarhed o. s: v. 
I aar VIII fik alligevel en dame tilladelse til at lade brænde liget 
af et af sine børn, men dermed gik sagen i forglemmelse, og først. 
