49 
for et par aar siden blev spørgsmaalet for alvor optaget igjen af 
videnskabsmænd og hygienikere. 
Dog fortjener det at nævnes, at man i de mellemliggende aar 
flere gange af sundhedshensyn saa sig nødsaget til at foretage lig- 
brænding i stor skala, saaledes i 1814, da de fremmede bære lod 
brænde ligene af 4 000 franske soldater, der var faldne nnder Paris’ 
mure, forat nndgaa den sygdomsfare, som kunde være en følge af 
ligenes sammenbobning paa et lidet areal. Og i 1871 maatte man af 
den samme grand flere gange tage sin tilflugt til en mere eller mindre 
fuldstændig bfænding, idet man tildels kun dækkede de nedgravede 
lig med brændbare stoffer for paa den maade at forkufle dem og for- 
hindre en altfor burtig forraadnelse. 
Pørst i 1886 blev der i Prankrige udstedt en lov, der tillod de 
efterlevende at brænde ligene af sine døde, og nogle aar senere blev 
det ved reg^eringsforordning fastslaaet, hvilke regler der skulde beføl- 
geø ved brændingen. Siden den tid har den nye methode, i Prank¬ 
rige saavelsom i andre lande, vundet stadig større udbredelse, udenat 
den dog nogetsteds er bleven synderlig almindelig. 
Og det er ogsaa let at forstaa, at det maa være vanskeligt at 
forandre de tilvante skikke paa et omraade, der saa sterkt berører 
menneskehjertets dybeste og ømmeste strenge, og hvor alting er — 
kunde man gjerne sige — frastødende og oprørende, selv for de 
mindre følsomme naturer. Paa et saadant omraade forandres sæderne 
langsomt, ikke mindst fordi der mod den opfatning, der gjøres gjæl- 
dende af ligbrændingens tilhængere, og som jeg mener er vel begrun- 
det, kan reises alvorlige, eller ialfald tilsyneladende alvorlige, indven- 
dinger, saavel fra et materielt som fra et moralsk synspunkt. Lad 
os imidlertid gjennemgaa de grunde, som for ligbrændingens tilhæn¬ 
gere gjør den nye methodes indførelse ønskelig, til en begyndelse for- 
søgsvis, lidt efter lidt i større og større udstrækning. 
Por det første er begravelsespladsene en ulempe af hensyn til 
den offentlige sundhedspleie, og dernæst skaffer de stadig mere og 
mere bryderi paa grund af den plads, de .tåger. De døde optager 
jorden for de levende. I alle større byer føler man denne ulempe, 
idet kirkegaarde, som man fra først af antog for tilstrækkelige i en 
lang fremtid, snart blir saaledes overfyldte, at der maa skaffes nye 
udenfor byen, hvis man da ikke saaledes som i Paris, vil benytte de 
gamle op igjen, efterat have skaffet bort de der begravede lig, ofte 
4 
