52 
og der er foretaget over 1400 brændinger. I Grotha har methoden 
været i brug — her som overalt ellers selvfølgelig fakultativt — siden 
1879, og der er foretaget 700 brændinger. Og ogsaa i England, i de 
forenede stater, i Erankrige og i Sverige findes der crematorier. 
Men hvilke er da de grunde, som kan anføres imod en frem- 
gangsmaade, der synes at maatte have saa mange fordele fremfor den 
sædvanlige begravelsesmethode, fordi den i modsætning til denne er 
saa absolut ufarlig? Disse indvendinger er af de forskjellige slags, 
dels praktiske, dels moralske og religiøse. 
Era praktisk standpunkt fremholdes det, at ligbrændingen vil 
lette udøvelsen af forbrydelser ved forgiftning, idet den udsletter de 
spor, denne maatte have efterladt i det døde legeme. Hvis der, saa- 
ledes som forholdene nu er, nogen tid efter vedkommendes død op- 
staar mistanke om, at der foreligger en forbrydelse, saa tager man 
sin tilflugt til opgravning af legemet, og ved hjælp af kemisk analyse 
undersøger man i dette eller i kisten eller i den omgivende jordbund, 
om der er grund for mistanken eller ei. Ved ilden derimod tilintet¬ 
gjør man alt, siges der. Der bliver blot lidt aske tilbage; resten 
forsvinder i atmosfæren og man staar igjen med tomme hænder. 
Denne in dv en ding er ikke saa farlig, som det ved første blik 
ser ud. 
De giftstoffer, som kan anvendes til udøvelse af forbrydelser, er 
af to forskjellige slags: dels vegetabilske gifte, som f. eks. digitalin og 
stryknin, dels mineralske. De vegetabilske gifte forsvinder for største¬ 
delen meget hurtigt, ogsaa naar ligene forraadner paa naturlig maade, 
ja, efter nogle forskeres mening tilintetgjøres de allerede før døden 
indtræder, saa det er yderst vanskeligt at gjenfinde dem. 
De mineralske gifte kan man oftest paavise ogsaa i den efter 
brændingen tiloversblevne aske; det gjælder fremforalt bly og kobber- 
salte, men ogsaa af arsenik og de øvrige mineralske gifte, med und- 
tagelse af fosfor og kviksølv, gjenfinder man ofte spor. 
Der er imidlertid et andet moment, som kommer i betragtning,. 
og det er, at tilstedeværelsen af visse giftstoffer i et lig ikke er jnoget 
sikkert bevis paa, at der foreligger en forbrydelse. I en af sundheds- 
raadet i Paris udstedt forordning paabydes det saaledes, at hvis man 
finder giftstoffer i et lig eller i asken efter forbrændingen, skal man 
forhøre sig hos vedkommende huslæge, om den døde ikke, som medi- 
cin eller af andre grunde pleiede at benytte gift. Alle har vi spor 
