53 
af giftstoffer og særlig da af arsenik, i vore legemer, og det vilde 
derfor, efter de mest kompetente authoriteters udtalelser, være høist 
letsindigt, om man, nden andre sikre beviser, fra tilstedeværelsen af 
giftige stoffer i det døde legeme, vilde slutte sig til, at der forelaa 
en forgiftning. 
Og jeg gaar endnu videre. Under forraadnelsesprocessen udvik- 
ler der sig om ikke regelmæssigt, saa dog hyppigt nok, giftstoffer, 
hørende til de saakaldte ptomainer (liggifte). Ja selv i levende live 
opstaar der i legemets organer de saakaldte leucomainer, der er meget 
nær beslegtede med de vegetabilske giftstoffer alcalmderne, og let kan 
forveksles med disse. Paa den ene side er det altsaa feilagtigt at 
paastaa, at alle spor af en forgiftning ved brændingen skaffes ud af 
verden; paa den anden side er der adskillig fare for, at man kan 
begaa feiltagelser ved undersøgelse af op grave de lig, og den omstæn- 
dighed, at man i et saadant forefinder gift, er intetsomhelst sikkert 
bevis for en forbrydelse. 
Iagttages de nødvendige og strengere forsigtighedsregler med ud- 
stedelse af dødsattest, saaledes som det er forordnet i de lande, hvor 
ligbrænding er indført, saa frembyder denne methode en ligesaa stor, 
om ikke større, sikkerhed for opdagelsen af forbrydelser som den 
gamle, og de indvendinger, som fra dette standpunkt kan reises mod 
ligbrændingen, er derfor af liden betydning. 
Og endnu mindre vegt kan der lægges paa de indvendinger, der 
.gjøres ud fra et følelsesstandpunkt. Jeg forstaar fuldt vel vaneiis 
magt og kjender en mængde hæderlige mennesker, som føler en sterk 
afsky for den tanke at se sit eget eller sine kjæres legemer for¬ 
vandles til røg og aske. Men er dette andet end en vanesag; og er 
der noget mere tiltalende ved at tænke den tanke tilende, at man i 
maaneder og aar skal tjene til føde for millioner af de bakterier og 
for millioner af de larver, som fortærer de begravede legemer? Baade 
det ene og det andet er ubehageligt og frastødende, og begravelsen 
ffnder vi os da kanske lettere i, fordi vi er vante til den fra barns¬ 
ben af. 
Men ser man bort fra følelserne og vanen og tænker over sagen, 
hvilken forskjel er der ikke da. Vi staar foran liget af en, vi har 
elsket, og hvis stivne de fræk endnu vækker kjære minder, og vi skal 
overgive det til ilden, som i løbet af en time forvandler det til nogle 
benrester og lidt støv — det er tungt og uhyggeligt. Men om liget 
