DD 
savnede man sikre data baade til bestemmelse af det faste lands rum- 
indhold og de kræfters virksomhed, som arbeider paa dets ødelæggelse. 
Nu bar fremskridtene i den fysiske geografi skaffet os et saapas sik¬ 
kert udgangspunkt for vore Iberegninger, at vi tør tænke paa spørgs- 
maalets løsning. Yi kan ikke vente at komme til strengt nøiagtige 
resultater, udtrykte gjennem sikre tal, men vi kan med en vis grad 
af sandsynligbed gjøre os rede for størrelsen af de faktorer, som kom¬ 
mer i betragtning. 
De senere aars geografiske arbeider har givet os en langt nøiag- 
tigere kundskab, end vi før havde, til jordoverfladens reliefforholde. 
Dor ti aar siden bavde man endnu kun Humboldts rent skjønsmæssige 
talangivelser at holde sig til, ifølge hvilke det faste land paa jordens 
overflade, dersom man tænkte sig det jævnt udbredt, saa alle dalstrøg 
var udfyldte og alle høidedrag nivellerede, vilde danne en høislette, 
der hævede sig 305 meter over havet. Omkring 1880 begyndte dette 
tal at vokse ganske betydeligt. 
En tysk videnskabsmand, Krummel, anslog det til 444 meter 
og kort tid efter kom Lapparent, paa grundlag af nye beregninger, 
baserende paa de foreliggende høidekarter, til det resultat, at det 
faste lands midlere bøide beløb sig til mindst 500 meter og sandsyn- 
ligvis nærmede sig til 600. Dette resultat blev dog, paa grund af 
sin nyhed, opstillet med et vist forbehold; men den nævnte forfatter 
havde snart den tilfredsstillelse at finde tilslutning blandt fremmede 
geografer. Senere forskere er endog komne til betydelig høiere tal, 
hvis paalidelighed man har ret til at anse for ganske stor, da de 
høider, som forskjellige forfattere har fundet, kun afviger nogle faa 
meter fra hinanden. Efter undersøgelser af John Murray, Penck,. 
Sup on og de Tillo, er der al grund til at tro, at det faste lands 
rumindhold repræsenteres ved et jevnt plateau af 700 meters høide 
over havet og samme udstrækning, som landet faktisk har. 
Dette plateau er nu gjenstand for uophørlige angreb, paa den ene side 
gjennem bølgernes, paa den anden gjennem atmosfærens og nedbørens 
virksomhed. Eloderne fører uden ophør de forvitringsprodukter ud i 
havet, som vekslingen mellem tørke og fugtighed, varme og kulde, 
frost og tøveir løsner fra det faste fjeld, og ved at iagttage de aflei- 
ringer, som finder sted ved flodernes mundinger, kan man komme 
til klarhed over, i hvilken grad denne tause og stilfærdige atmos¬ 
færiske indvirkning bidrager til at formindske de faste landmasser. 
