gamle indier, kaldæer, kineser, egypter etc', ved man ikke og vil 
maaske aldrig faa vide, da alle meddelelser herom er holdte altfor 
svævende, til at man saa nogenlunde vil kunne bestemme, fra hvilken 
tid de skriver sig. Saameget er ialfald vist, at grækerne har faaet 
dem udenifra, thi i begyndelsen havde de kun 11 tegn, idet de nem¬ 
lig ved en misforstaaelse af, hvad de havde hørt hos fremmede folke¬ 
slag, havde slaaet Vegten og Skorpionen sammen. Da de gamle 
arabere før Muhamed støttede sin tidsregning, ikke paa solens, men 
maanens bevægelse, var dyrekredsen hos dem ikke inddelt i 12 dele^ 
men i 27 eller 28. Foruden disse 12 stjernebilleder i dyrekredsen 
blev der ogsaa meget tidligt dannet enkelte andre, saaat da Eudoxus 
og Hipparch optraadte paa skuepladsen, havde man ialt 48 stjerne¬ 
billeder, 21 paa den nordlige himmel, 15 paa den sydlige, samt dyre- 
kredsens 12 tegn. Fra grækerne gik denne inddeling i arv til ro¬ 
merne og araberne og har holdt sig til vore dage. For enkelte af 
disse stjernebilleders vedkommende kan man saa nogenlunde angive, 
fra hvilken tid de skriver sig. Eksempelvis skal her nævnes, at græ¬ 
kerne har foreviget Argonautertoget (skibet Argos, dragen som bevog- 
ter det gyldne skin, o. s. v.) mens de trojanske krigshelte ingen 
plads har faaet paa himlen. Størsteparten af sine stjernebilleder besad 
.saaledes grækerne, og denne slutning kan vel ikke siges at være for 
dristig, før den trojanske krig, altsaa mindst 1200 aar før vor tids¬ 
regning. Grækernes beskrivelse af sine stjernebilleder er desværre 
gaaet tabt, men indholdet er for en stor del bleven bevaret i det 
bekjendte digt, som omkring 250 aar før Kr. blev forfattet af Aratus, 
der levede som læge ved den makedoniske konge Antigonus’ hof og 
skrev sit digt væsentlig efter dennes opfordring. 
Hvor værdifuld en beskrivelse af himlen med dens inddeling i 
stjernebilleder end kan være, saa vil der dog altid klæbe noget usik¬ 
kert ved den, idet man aldrig, selv med de nøiagtigste beskrivelser, 
vil kunne bestemt angive, hvor en bestemt stjerne staar paa himlen, 
eller hvor et stjernebillede hører op, og hvor det næste begynder. Et 
flygtigt blik paa vore bedste stjernekarter af Argelander, Heis og 
Klein viser dette sidste kun altfor tydeligt. Et langt bedre billede 
af himlens udseende til de forskjellige tider faar man derimod af 
stjernekatalogerne. Disse angir i en række kolonner stjernernes lys- 
.styrke., (efter skalaen 1—6 saa at der til første klasse regnes de kla- 
jr.este stjerner, og til 6te klasse de, som det ubevæbnede øie endnu 
