92 
skjellighederne en permanent vanskelighed, som desværre ikke blir 
mindre med aarene. I latinens tid var der ingen vanskelighed; da 
forstod og læste alle, der befattede sig med videnskab, dette sprog. 
Nu er den tid forbi; videnskaben griber langt mere ind i livets for¬ 
holde, og den populære literatur stræber stadig mere og mere efter at 
gjøre den til hver mands eie, og mange, for ikke at sige de fleste, 
der har brug for et videnskab eligt verk, mangler tilstrækkelig sprog- 
kundskab til at kunne læse det paa latin. Derfor er ogsaa dette sprog 
saa omtrentlig forsvundet fra skuepladsen, men en babylonisk forvir¬ 
ring er traadt istedet. Hver mand skriver paa sit eget maal, og 
de fleste naturvidenskabelige bibliotheker af nogen størrelse kan derfor 
ogsaa opvise afhandlinger, som ingen af dem, der benytter bibliotheket, 
forstaar et muk af. Magyarerne, russerne, polakkerne, rumænerne, 
ungarerne og hvad de heder alle de andre nationer, der begynder at 
erobre sig en plads i videnskaben — alle skriver de hver paa sit 
morsmaal, og de skriver visselig gode ting, der har almindelig interesse, 
men som af sproglige hensyn ikke kommer til almindelig kmidskab. 
Hvem kan ogsaa forlange af et vesteuropæisk menneske, hvis hjerne 
er proppet med 3—4 fremmede sprog, at det skal proppe et halvt 
dusin nye i den. Saa maa man hjælpe sig med referater eller korte 
resuméer, hvis forf. har været velvillig nok til at føie et saadant til 
sit arbeide, men det er ogsaa en daarlig nødhjælp. Spørgsmaalet om 
et internationalt fællessprog er derfor af stor betydning og hvert nyt 
forsøg i denne retning mødes med interesse, selv om vel de fleste 
ikke tror synderlig paa et heldigt udfald. En englænder Henderson 
og en italiener Hosa har nu fremsat et nyt forslag til løsning af det 
vigtige spørgsmaal. De gaar ud fra den forudsætning, at de smaa 
nationer ikke vil kunne bringes til at enes om benyttelsen af et eller 
andet af de store kultursprog — det forbyder nationalstoltheden — 
men at de lettere vil bringes til at bruge et lavet sprog og at alle¬ 
rede dette vil være et fremskridt. Og saa har de da „forvandsket u 
latinen for at gjøre den lettere og har virkelig opnaaet dette. 
Det nye sprogs ordforraad er latinens. Saaledes er alle adverbier, 
præpositioner o. 1. optagne uforandrede, idet selv de maadeligste lati¬ 
nere uden vanskelighed fatter dem. Derimod er substantiverne, adjek- 
tiverne og verberne forandrede noget, for at der ikke i det nye sprog 
skal være vanskeligheder med bøiningen af ordene. Substantiverne 
