116 
bleven tilgjængelig for os. Fra et af disse arbeider er største delen 
af det, som indeholdes i denne artikel, hentet. 
Efter hvad kinesiske historikere opgiver, er tuschen opfundet af 
Tien-Tschen, som levede nnder keiser Hoangtfis regjering, (mellem 
2697 og 2597 f: Kr.); af denne sidste skal ogsaa silkefabrikationen 
være opfundet. Imidlertid var det først i det tredie aarhundrede 
f. Kr., man begyndte at forme tuschen til faste stænger, og i det i 
syvende aarh. e. Kr. blev den hele fabrikation ordnet ved lovbestem¬ 
melser, og der blev udnævnt keiserlige opsynsmænd, der skulde føre 
opsyn med tilvirkningen. I det 10de aarhundrede e. Kr. levede Li- 
Ting-Konei, en tuschfabrikant, hvis produkt endnu den dag idag er 
uovertruffet med hensyn til fortrinlighed, særlig en sort, der pressedes 
i form af et sverd, og omtrent hundrede aar senere erhvervede en 
anden fabrikant, ved navn Tschang-Yu, sig stor berømmelse med sin 
„dragetusch“. Begge disse og mange mindre bekjendte fabrikanter 
erhvervede sig sit ry ved hjælp af hemmelige fabrikationsmethoder, 
som de tog med sig i graven, men som vistnok væsentlig beroede paa 
forandringer med hensyn til selve raamaterialet til soden. Fra gran- 
træ til rhinoceroshorn og fra jordolie til granattræets bark blev I 
alle mulige brændbare stoffer prøvede med hensyn til sin evne til at. 
levere fin sod. Den størst mulige finhed .er altid den vigtigste betin¬ 
gelse for et godt produkt, og den aller fineste sod skal allerede i og 
for sig besidde den moskuslugt, som er karakteristisk for tuschen, 
og som ved tilsætning af moskus meddeles de simplere sorter. 
Foruden sod anvendes i Kina tildels ogsaa et andet farvestof til 
tuschfabrikationen; det er den sorte farve, som indeholdes i „fisken u 
Yon-tsei-yu, som efter beskrivelserne ikke kan være andet end en 
blæksprut. Dette farvestof er derfor vor sepia, og sandsynligvis til- 
sættes der ofte lidt af dette til den almindelige tusch forat give den 
en meget yndet brunagtig tone. 
Chen-Ki-Sonen, en fremragende tuschfabrikant i det 14de aarhun¬ 
drede udmerkede sig forsaavidt fordelagtigt fremfor sine kolleger, som 
han ikke gjorde nogen hemmelighed af sin fremgangsmaade, men 
tvertimod beskrev og offentliggjorde denne til gavn for sine med¬ 
mennesker. Omendskjønt den foreliggende oversættelse af Ohen-Ki- 
Sonens „Haandbog u paa mange steder er uklar og uforstaaelig, saa. 
er den dog interessant nok til- at fortjene at gjengives^ i uddrag her. 
Som raamateriale til frembringelse af soden benytter vor forfatter 
