125 
ken der af et enkelt kraftigt træ ofte kan vindes op til 300 kg., 
sagomel, er i regelen brugelig, allerede naar træet er fem aar gam¬ 
melt. At marven er moden, ser man paa et hvidt støy, der udsondres. 
paa bladene, eller man kan bore et bul i stammen og tage ud en liden 
prøve. Er den ikke moden, saa lukkes blot hullet til igjen, og man 
venter endnu en stund; er den derimod moden, saa hugges træet om 
helt nede ved roden og stammen spaltes efter længden, hvis den er 
meget lang efterat man har delt den i flere stykker. Derpaa hules 
marven ud, idet man kun paa enderne af stammen eller stykkerne 
lader der blive staaende lidt igjen, saa man faar et slags baadformigt 
traug. I dette anbringer man marven efterat den er skrabet løs med 
et skarpt instrument, hvorefter den overhældes med vand og knades; 
med hænderne eller med en stø der. Herved skiller melet sig ud fra 
marvens øvrige bestanddele, der flyder ovenpaa og bruges til grise- 
foder, mens melet samler sig paa bunden. Det udvaskes nu i læn- 
gere tid med vand og presses igjennem en sil, hvorved resten af de 
fremmede iblandinger fjernes. Jo omhyggeligere denne vasknings- og 
sigtningsproces udføres, og jo oftere den gjentages, desto finere og 
hvidere bliver melet. 
De indfødte bruger dette rensede mel saavel til at lave grød af som 
til brødbagning. Brødene steges i firkantede eller langstrakte sten- 
former, der bliver sterkt opvarmede, før deigen fyldes i dem, og hvor 
de bliver færdigstegte i løbet af fem til ti minutter. I midten for¬ 
synes de med et hul, saa de kan trækkes paa stenger og i denne 
form bringes de tiltorvs. De udgjør særlig de fattigere klassers hoved- 
sagelige næring og kan holde sig i flere aar. Før de spises, med 
salt og kry deri er, behøver de kun at opblødes i vand. 
Til os kommer sagoen i form af korn, livad der forøvrigt er en for¬ 
holdsvis ny opfindelse. Selv i England var sago i denne skikkelse ukjendt 
lige til 1729, og først i 1744 blev den indført til Tyskland. Kornene laves 
af det halvtørre mel, der med hænderne gnides til smaa stykker; de 
sigtes, forat man kan faa størrelsen jævn, og tørres derpaa ved svag 
varme. Denne saakaldte perlesago, der har en hvidagtig eller rød¬ 
brun farve, lader sig gjemme i flere aar uden at tage skade, naar 
blot opbevaringsstedet er tørt nok, og den er altfor velkjendt til, at vi 
her skulde gaa nærmere ind paa dens udseende. 
Mindre gode sorter vindes af sagus elata, der vokser paa Cele- 
