151 
at besvare spørgsmaalet med hensyn til dets kemiske natur og egen- 
skaber. At ogsaa dette forsøg kun delvis er lykkedes, vil vi se af 
det efterfølgende. 
Naar vi dernæst spør os, hvad de antike forfattere ved at for- 
tælle om purpuret, saa flnder vi ogsaa her, at det overveiende er 
purpur-symbolik. De gamle forfattere blir ikke trætte af at prise 
dette farvestofs pragt, værd og skjønhed, men deres meddelelser an- 
gaaende udvindingen er meget sparsomme; et nyt bevis paa, hvor 
naiv oldtidens dannede verden var ligeoverfor alle tekniske ting. Der 
gives imidlertid en kilde, som tilsyneladende hidtil er bleven overseet 
af forskningen, tiltrods for at den tydeligere end andre skildrer os 
purpurets udvinding. . Der er nemlig v Iovici u af keiserinde Eudoxia 
Makrembolitissa, gemalinde til Konstantin Mondmachas, som levede i 
det 11te aarhundrede. Denne kvinde — sandsynligvis den første kro¬ 
nede forfatterinde — har ikke som de fleste af hendes forgjænger- 
inder beskjæftiget sig med de ved det byzantinske hof saa yndede 
intriger og sammensværgelser, men istedet benyttet sit aabenbart store 
iagttagelsestalent til studium og skildringer af sin tid. Hun, som selv 
bar purpur, lod sig ikke blænde af dets glans, men morede sig med 
paa Pønikiens kyst at iagttage purpurfiskerne og farverne ved deres 
arbeide. 
At fønikierne opdagede purpuret og i aarhundreder vedblev at 
være enebesiddere af hemmeligheden ved dets fremstilling, det er al¬ 
deles sikkert godtgjort. Héller ikke usandsynligt lyder det sagn, som 
fortæller os, at purpurets opdagelse gjordes derved, at en hyrde lagde 
merke til at hans hund, som havde bidt itu nogle havsnegle paa 
stranden, var bleven farvet paa snuden. Denne hyrde var ialfald en 
fln iagttager og et spekulativt hoved. Thi han blev grunderen af en 
industri, som i et helt aartusen overøste hans hele fædreland — og. 
særlig dets begge hovedstæder, Tyrus og Sidon — med rigdom. 
Det nye purpurfarvestof erobrede hurtigt den hele daværende' 
verden. Det feirede en triumf, som først tre tusen aar senere 
fuchsinet igjen har feiret magen til. Dets skjønhed, dets dybe mæt- 
tede nuance, sammen med dets overordentlige varighed gjorde det 
yndet af alle, som saa det, og fønikierne lod sig — som slue handels¬ 
folk — betale utrolige priser for det ry, deres produkt havde naaet. 
Allerede de rige og yppige perserkonger forbrugte masser af purpur- 
tøier. Alexander den store, som antog de beseirede perseres sæder, 
