152 
overtog ogsaa fra dem purpurluksusen. Romerne nøiede sig paa repu- 
blikens tid med at kante sine høieste embedsmænds kapper med purpur. 
„Toga praetexta u var kjendetegnet paa konsulmagten, Paa Cæsars 
tid var der blandt det romerske aristokrati en stor purpurluksus. De 
romerske keisere gjorde purpuret fuldstændig til sin yndlingsfarve. 
Som besiddere af Pønikien nøiede de ikke med at forplante purpur- 
farveriet fra dets hjem over til Italien; men samtidig monopoliserte 
de saavel de fønikiske som de nyoprettede romerske og græske pur- 
purfarverier, og bragte derved værdien paa stoffer, farvede med purpurj 
til af stige til det rent utrolige. Paa keiser Diocletians tid (301 ef. 
Kr.) da allerede kinesisk silke blev indført i romerriget, kostede et 
pund af dette st of, farvet med purpur, 15 000 denarer eller efter vor 
mynt 4 000 kroner! Paa samme tid kostede pundet af den tyrkisk©) 
purpuruld (som trods den romerske og græske konkurrance gjaldt for 
den bedste) 1 000 denarer (270 kroner). Heliogabalus bar klæder af 
ren uforfalsket purpursilke, og Nero forbød hver privatmand — under 
dødsstraf — brugen af purpurtøier, som han derved reservered!e. for 
mg alene. 
Spør vi nu om disse tøierS farve, saa finder vi, at den aaben- 
bart har vaklet mellem vide grænser. Man adskilte purpuret 
skarpt efter tilberedelsesstedet. De gamle forfattere taler ©m tyrisk, 
gatulisk, lakedæmonisk, tarentinisk og mange andre slags purpur, og 
lader os klart forstaa, at disse sorter var af meget foi-skjellig værdi. 
Dog adskilte man ikke de forskjellige slags purpur alene efter deres 
herkomst, men ogsaa — og det er af stor vigtighed — efter deres 
nuance. Fremfor alt roser forfatterne det „dibaphe purpur u — det vil 
sige det, som er farvet to gange og derfor er sterk mættet. De taler 
imidlertid ogsaa om „Color amethystinus“ (amethystfarvet), „janthinus u 
-(fiolfarvet) purpur, om „Color fuccinus u , Color conchylius a , hvilken 
sidste ogsaa kaldt§s „Color eoeruleus“. Endelig fandtes der endnu et 
hysginisk purpur, om hvis specielle fremstillingsmaade der findes be¬ 
retninger, som straks skal anføres. 
Allerede af alle disse forskjellige betegnelser fremgaar det, at der 
paa den tid, da de var i brug, ikke brugtes .et, men flere forskjellige 
f arvestoffer, ved purpur farvningen. Og i virkeligheden kan det bevises, 
at saa var tilfældet, og at den farvefindende faarehunds recept i løbet 
af aarhundredet undergik talrige modiflkationer. 
Plinius fortæller os — og keiserinde Eudoxia bekræfter det —■ 
