154 
stof. Hvilken af vore blåa farver mon det ligned eller var identisk 
med? Herpaa linder vi nærmest et svar i den beskrivelse, som kei- 
serinde Eudoxia bar givet os af purpurfarveriet. Sneglene, fortæller 
bnn os, lever paa de klippefnlde havkyster (øen Kythera var i sær- 
deleshed berømt lor sin rigdom paa purpursnegle), og blir fanget af 
fiskerne ved hjælp af flade net. De dræbes derpaa, skjæres istykker 
og bestrøes med salt i en kjedel. Dyrenes saft udsondrer sig derved, 
og de indskrumpede kjøddele fiskes op med en sil. I den bede saft 
dyppedes nu de traade, der skulde farves, toges derpaa op igjen og 
tørredes i solen. Derved (d. v. s. ved oxydation i luften) udviklede 
først farvestofFet sig. Dyrenes saft var „snart blaa, snart gul, snart 
rød u — d. v. s. paa overfladen skimrede den i forskjellige larver. 
Den, som bare en gang har seet en indigokype, vil medgive, at 
den ovenfor givne beskrivelse passer aldeles nøiagtig paa denne. Og¬ 
saa ber er vædsken gul og spiller paa overfladen i blaat og rødt. 
Ligeledes er ogsaa her en efteroxydation i luften nødvendig,* forat 
farven skal kunne udvikle sig paa de deri dyppede traade. 
Purpuras farvestof synes saaledes at have været indigo, og at denne 
farve eller rettere dens reduktionsprodukt forekommer r dyriske safter, 
det ved vi ogsaa virkelig. 
Tilfældet vil ogsaa, at vi kan bevise denne antagelse ved et eksperi¬ 
ment. Paa den hellige Ambrosius’ tid blev nemlig alle kirkelige gevandter 
ifølge forskrift farvet med purpur. Nu eksisterer imidlertid endnu den 
hellige Ambrosius’s lig med det gevandt, hvori han begravedes. Den 
italienske kemiker Bizio har’ undersøgt et stykke af dette tøi og 
deri fundet utvilsom indigo. Den forgjængelige røde buccinumfarve 
var forlængst afbleget, den egte indigo havde overlevet mange aar- 
hundreder. 
Ogsaa paa den formodning, at purpurfarvebadet virkelig var en 
reduktionskype, linder vi bekræftelse. Om Darius’ klæder fortælles 
der, at de endog efter 300 aar havde holdt sig godt, og det „fordi 
der var ble ven tilsat honning ved farvningen u . Men som jeg tidligere 1 ) 
har paavist, har honning været det brugeligste reduktionsmiddel i old¬ 
tiden og middelalderen; derfor omtales det meget almindelig — i for¬ 
bindelse med vedaske — i de ældste indigokyperecepter, som er 
blevne be vårede til vor tid. 
l ) Otto N. Witt. Die cliemisclie Teclmologie der Gespinnstfasern. Braun- 
scliweig 1888. Yieweg. 
