Pygméerne eller de menneskelige dvergracer. 
Hvem kjender, ikke fra eventyr og sagn historien om lilleput- 
mennesker? Mon det er noget sandt i det? Fra historiens ældste 
tider finder vi jo beretninger om smaa mennesker, ligesom der 
her og der, omend mere i fablernes stil, ogsaa tales om giganter. 
Men hvorfor skulde der ikke ogsaa findes smaa mennesker? Ser vi 
hen til dyrene, særlig hos de mere udbredte arter, bemerker vi snart, 
at grænserne for størrelsen varierer meget, ikke alene hos de enkelte 
individer, men vi ved, at der ogsaa findes storvekste og smaavekste 
varieteter eller racer, og dverge blandt menneskene er jo en bekjendt 
sag. Det kan derfor igrunden ikke forundre os saameget, om der 
forekommer saadanne varieteter ogsaa af menneskene, der mere end 
nogen anden har udbredt sig paa jorden. Naar beretningerne om 
dvergfolk, omend iklædt sagnets eller fabelens form, er kommen ned 
til vore tider, turde der dog skjule sig en sandhedens kjerne under 
fantasiens arabesker. Spørgsmaalet om eksistensen af ganske smaa 
folkeslag har imidlertid været omfattet med interesse af de forskjel¬ 
lige tiders skribenter helt fra den graa oldtid, Bekjendt er saaledes 
H omérs udtalelse om pygméerne; i 5te sang af Iliaden heder det: 
„Da under sine førerers ordre stiller de sig til slag trojanerne og 
skrider fremad med larm ligesom en sky af fugle, naar de lader høre 
-sine livlige skrig, ligesom tranernes skrigende stemme hæver sig til 
himmelen, naar de flygter bort fra vinteren og de vedvarende regn- 
skyl. De udstøder skarpe skrig, de flyver.bort hinsides oceanet og 
bringer blodbad og død over de mennesker, der kaldes pygméer; 
og fra luftens høide leverer de med dem frygtelige slag. u 
Homér, hvem vi skylder navnet pygméer, siger os imidlertid 
intet om deres bopæl, mens Aristoteles, idet han fortæller, at 
11 
