201 
at bære skjold og landse har de taget efter fra de tilgrænsende 
stammer og den bruges kun af et mindre antal. 
Dygtigheden i at føre buen lios disse smaa mennesker grænser 
til det fabelagtige. Et skarpt blik og en sikker haand, raskhed i at 
sky de og et urokkeligt mod gjør dem til uovervindelige bueskyttere. 
De frygter ikke for at angribe . elefanten. Efterat de først ved velret- 
tedé pileskud har gjort den blind paa begge øine, styrter sig hele 
jagtskaren dristig ind joaa kolossen, gjennemborer den med spyd og 
dræber den. Derpaa slaar de leir paa stedet og forbliver der forat 
leve af kjødet, saalænge det varer. Paa samme maade dræber de 
bøfler. Mindre dyr liedlægger de ved pileskud; anvendelse af net og 
slynger kjender de ikke. Eiskefangsten indskrænker sig dertil, at de 
dæmmer op smaa vandløb, leder våndet væk ved en liden kanal og 
samler op af det tørre de sprællende smaafiske. — De beskjæftiger 
sig paa ingen maade med agerdyrkning, men da de særlig liker plante- 
kost, gjør de bevæbnede streiftog ind imod nabostammernes dyrkede 
steder og henter sig kaal, bananer, søde poteter, maniok og bønner. 
Ofte lykker mændene frem bevæbnet i fremskudte positioner, imens 
kvinderne i al skyndsomhed røver levnetsmidler, indhyller dem i 
blade og stryger hjemover med dem. —r Akkaerne bliver meget høit 
agtet som krigsfolk paa grund af deres dygtighed i bueskydning, 
hurtige bevægelser og medfødte mod. jSTegerstammernes høvdinger 
kappes om at faa dem til hjælpetropper i krigen og belønner deres 
tjeneste med rige gaver, især pile og levnetsmidler. Saaledes forsik¬ 
rede kong Kanna Casati, at under den krig, som han førte med sin 
nabo' Azanga, gik hans .sandehfolk, der tappert havde holdt sig lige- 
overfor medsche- og mambettuhorderne, fiygtsomt tilbage, saasnart en 
hob af disse smaa krigere styrtede frem. Deres pile ftyver og saarer, 
førend de angribende kan faa øie paa dem. I baghold pleier de at 
dække sig med to phrygnumblade, som de hænger paa sig, et foran 
og et bag. 
Mange af disse dverge færdes i Mambettu, i Sandeh, ved kong 
Azangas hof, hos Kin, fyrsten over Medsché-Madscho. Med buen i 
haanden og koggeret paa venstre skulder, i skyndsomme skridt og 
med løftet hoved og kjæk holdning kommer de frem, lægger sit 
jagtbytte ned, gjør sit hyldningsbesøg og hilser belevent; de 
indskrænker sit ophold til den korte tid, som er nødvendig for at 
afgjøre forretningerne. Paa opfordring opfører de krigerske panto- 
