202 
miner og balletter med raske og lette bevægelser, skyder med pile og 
modtager gaverne, som de faar til belønning, med synlige glædesytrin- 
ger, idet de ved hoppen og livlige bukkespring bevidner sin tak. 
De er vistnok smaa folk, men med forholdsvis vel proportionerede 
lemmer, og skjønt de ikke har noget smukt ansigt eller regelmæssige 
træk, saa har de dog ikke noget grotesk eller latterligt ved sig. De 
ynder ikke, noget vedvarende stillesiddende arbeide, derimod er de 
liebhabere af de slags beskjæftigelser, som sæt.ter fantasien i bevægelse 
og fordrer liden møie, f. eks. - fuglejagt, at opspore rottehuler, fange 
insekter og samle skovplanter. De fatter ingen tilbøielighed for de 
folk, som de bor sammen med, og de er rene mestere i at forstille 
sig, mens deres storartede appetit er mere end til at le af. Ja det 
er rent ud overraskende, hvormeget spise de kan faa plads til i sine 
smaa legemer. 
Som venner af muntre samtaler, ligesom mambettufolket ogsaa er r 
indfletter de ofte fortællinger og historier i sin tale. For det meste 
er stammens ældste taleren, som med afmaalt røst og talende ge- 
bærder fortryller de henrevne tilhørere. Casati fortæller to fabler, 
som han havde hørt af dem, nemlig om „shakalen og leoparden u der 
væddede om, hvem der skulde spise mest, og om „chamæleonen og 
elefanten u der skulde kapspringe, hvilken sidste minder om vædde- 
maalet mellem haren og pindsvinet blandt vore eventyr. 
Naturligvis er det vanskeligt endnu at danne sig et sandt begreb 
om disse dvergfolks evner og virkelige aandelige standpunkt, da vort 
kjendskab er for ringe. Dr. Schweinfurth giver et trist billede af den 
lille akka, som han havde, idet han fremstiller ham som meget gru¬ 
som og uden evne til at lære noget. Efter Stanley’s og Casatis for¬ 
tællinger bliver de uden tvil stillet i et langt gunstigere lys, ligesom 
skildringen af dem maa vække en vis grad af sympathi. Giglioli’s og 
Quatrefages’s beretning om de to akkaer, som af den russiske greve 
Miniscalchi blev bragte til Europa, nemlig Tabo og Cbairallah (kfr. 
fig. 5), vækker vor medfølelse i endnu høiere grad. Disse to blev 
opdragede i Italien. To aar efter deres ankomst til Europa kunde de 
baade læse og skrive. Deres adoptivfader lod dem i 1879 skrive to 
breve (italiensk) uden hjælp, hvoraf man har faksimile i den anthropo- 
logiske kongres’s akter. De havde dengang ikke glemt sit moders- 
maal. Man har ogsaa faaet samlet nogle knudrede ord af deres sprog 7 
som i det væsentlige ligner Niam-Niamfolkenes. 
