226 
til at fors vinde; det varer imidlertid i regelen ikke længe, før det 
atter viser sig. Fortiden paa de nævnte træer optræder det samme 
fænomen ogsaa paa talrige urter, saaledes især paa humle og erter, 
hos hvilke den ofte bliver til adskillig plage for landmanden, samt 
paa forskjellige drivhusplanter, særlig kanske paa kamellier. u 
Paa grund af den udsondrede vædskes klæhrighed og søde smag 
har det beskrevne fænomen faaet navn af honning dug, mélligo eller 
mel Cierum, og det slaar visselig ikke feil, at mange af vore læsere 
kjender det og har været plaget af den ubehagelige sukkerregn naar 
de om sommeren har sat sig godt tilrette i skyggen af en lind eller 
løn i en have eller park. 
Angaaende aarsagen til fænomenet har der hersket adskillig uenig- 
hed. ISTogle har søgt den hos bladlusene og forklaret den som en 
udsondring af disse, andre har været mere tilbøielige til at tilskrive 
planten hele skylden, idet de har henført udsondringen til en almin- 
delig — men uforklaret — sygelighedstilstand og atter andre har 
skjelnet mellem „ vegetabilsk “ og „ animalsk “ honningdug og ment, at 
begge sorter forekom, og at den sidste bestod i udsondringer fra de 
to rør, som sidder et paa hver side af bladlusenes bagkrop, og om 
hvis funktion man intet vidste. 
Yed Busgens undersøgelser har det nu vist sig, at al honning- 
dug er af animalsk oprindelse og stammer fra bladlusene; derimod 
udsondres den ikke fra bagkroppens to rør, hvis funktion er en-ganske 
anden. Honningduggen er, trods sit smukke navn, intet andet end 
f lyd ende bl adl us ekskrementer, der rigtignok har en y der st eien¬ 
dommelig sammensætning og produceres i en utrolig mængde. Selv 
ganske faa dyr kan frembringe store mængder honningdug, og da jo 
bladlusene er smaa, saa ligger heri forklaringen paa, at man har troet 
at se honningdug optræde paa træer, hvor ingen bladlus fandtes. 
Mængden af udsondring har Busgen bestemt paa den maade, at 
han anbragte en gren af en plante, paa hvilken en bladluskoloni havde 
taget ophold, i halsen paa en liden flaske fyldt med vand og stillede 
denne paa midten af en glasplade. Man kan da se, at der fra blad¬ 
lusenes bagkrop udsprøites klare smaadraaber, der falder ned paa 
pladen ofte flere centimeter borte fra flasken og man forstaar let, at 
draabeme i den fri natur, hvor de har en lang vei at tilbagelægge, 
og hvor de desuden drives af luftdraget, kan føres langt bort fra det 
sted, hvor bladluskolonien befind.br sig. Og ved at tælle antallet af 
