231 
være meget tykkere end sugehaaret. Og borede vi en metaltraad ind 
i en plantestængel, saa vilde vi ikke kunne regulere dens løb; den 
maatte gaa som den selv vilde, i en ret linie indtil den traf paa alt¬ 
for sterk modstand og derefter til siden alt éftersom tilfældet drev 
den. Anderledes med bladlusenes fine boreapparat. . Som fig. 1 og 
fig. 3 viser behøver bladlusene ingenlunde at bore i rette linier. Deres 
sugehaar bevæger sig i alskens krumninger, dels i cellevæggene, dels 
gjennem hulrummene; træffer det paa en hindring i form af altfor tyk- 
væggede haarde celler (x fig. 3), saa bøier det til siden, og har det 
undgaaet modstanden, saa er der intet til hinder for, at det aldeles 
kan forandre retning og bevæge sig i en spids vinkel mod sit fore- 
gaaende løb (y fig. 3) forat naa hen til netop de celler, som dyret 
ønsker at udsuge. 
Men hvorledes opnaar haaret denne forunderlige bevægelighed, 
og hvorledes er det muligt, at et saa bøieligt haar som dette er, selv 
i lang afstand fra dyret kan passere gjennem hulrum og trænge 
igjennem modstandsdygtige cellevægge paa den anden side af dette 
uden at afbøies fra sin retning? Forklaringen ligger deri, at haaret 
overalt paa sin vei omgiver sig med en fast skede, der giver et sik¬ 
kert støttepunkt for dets videre fremtrængen og forhindrer, at det viger 
tilside. Denne skede fremstilles åf et sekret, der antagelig udsondres 
gjennem den trangere kanal i haarets midtparti (fig. 2) og som stivner i 
samme øieblik, som den træder ud af haaret. Alene denne skede muliggjør 
det fine boreapparats vidunderlige fremtrængen, selv gjennem noksaa faste 
plantedele, netop til det sted, hvor erfaring gjennem mange genera- 
tioner har lært dyrene, at de finder den hensigtsmæssigste føde. Er 
dette sted fundet — hvad der forresten ofte først sker efter gjen¬ 
tagne feilboringer, der er naturlige nok, naar man tager hensyn til 
plantedelens forholdsvise ugjennemsigtighed — saa stikkes spidsen af 
haarets hule midtparti frem mellem enderne af de to sidestykker, og 
gjennem den vide kanal opsuges cellens flydende indhold. Derpaa 
føres sugeapparatets spidse ind i en anden celle og saaledes fremdeles, 
indtil der paa det sted ikke er mere at hente. Saa bytter dyret 
plads, trækker sit kostbare sugeapparat til sig og foretager en ny 
boring efterat have flyttet sig nogle skridt. Der er jo overalt nok at 
tage af. „Jordbunden“, hvorpaa lusen lever og bevæger sig, inde- 
holder næringsmængder, der i forhold til dyrets størrelse maa regnes 
for uudtømmelige og deri ligger forklaringen paa, at det har raad til 
