252 
^ar han om sommeren læge ved Eidsvolds bad, mens han forøvrigt 
som militærlæge boede i sin fødeby Kristiansand. I 1848 var han 
med tropp erne i Skaane, hvor han blev smittet af leirtyfns. Under 
sit ophold i Kristiansand, der vårede til 1865, havde han flere kom¬ 
munale hverv og var en meget anseet og afgjort læge. Høsten 1865, 
da prof. Holst paa grund af alder og sygelighed maatte trække sig 
tilbage, blev det overdraget Lochmann at docere hans fag, farma¬ 
kologi og hygiene, og sommeren 1867 blev han udnævnt til professor 
ved universitetet, til hvilket han altsaa ved sin død har været knyttet 
som lærer i mere end fjerdedelen af et aarhundrede. Foruden denne 
sin hovedvirksomh d har prof. Lochmann i aarenes løb ogsaa havt 
adskillige andre gjøremaal, og han har skrevet adskillige af handlinger, 
brochurer og artikler i fagskrifter og i dagspressen, saa han altsaa 
har udfoldet en meget betydelig virksomhed og øvet en udstrakt ind- 
Hydeise i mange og mangeartede kredse. 
Naar vi, der var prof. Lochmann’s første elever her ved uni¬ 
versitetet, nu tænker tilbage paa vor studietid, tror jeg, vi alle vil 
være enige om, at hans første optræden iblandt os dannede en slags 
epoke i vort 'Studium; og naar jeg nu søger at klargjøre mig, hvori 
dette laa, staar det for mig, som var hans betydning dengang for os 
denne: at han tilførte os et friskt pust af aandens og videnskabens 
frihed overfor skolen. Det medicinske studium maa som ethvert 
eksamens- og embeds-studium ialfald for eir del drives som en skole- 
gjerning, og det er muligt, at denne side af undervisningen paa det 
tidspunkt, da prof. Lochmann kom til universitetet, var blevet over¬ 
veiende; det daværende fakultet bestod jo af ældre mænd med fæst- 
nede former og anskuelser. Prof. Lochmann kom udenfra, fra en 
anden by, havde i lang tid levet udenfor de akademiske traditioner 
og havde ført et meget bevæget liv; han var yngre, var endnu ikke 
bleven en autoritet, stod os ligesom nærmere, og sluttede sig straks 
til studenterne med den varme interesse, som han senere lige til sin 
død usvækket bevarede og lagde for dagen. Gjennem hans tale gik 
altid en understrøm, der bragte os til at føle, at universitetet ikke 
blot skal være en skole til eksamen, men ogsaa et arnested for en 
friere aandsvirksomhed. 
Prof. Lochmanms forelæsninger har derfor øvet en ikke ringe, 
vækkende indflydelse. Han havde en betydelig evne til sammenstilling, 
ti at sætte enkeltheder i forbindelse med almene synspunkter og til 
