253 
at drage stof fra mange omraader sammen, til belysning af det punkt,, 
der i øieblikket kavde interesse. Men hans lærervirksomhed havde 
ogsaa sine mangler — mangler, der dels bundede i hans naturel, dels 
var betingede af den tid og af de lokale forhold, hvorunder han kavde 
udviklet sig. Hans egen fordannelse for stillingen som universitets¬ 
lærer var ufuldkommen, især i retning af det tekniske; han havde 
aldrig havt anledning til at sætte sig ind i de mange bifag, der kræ- 
ver metodisk opøvelse, og efterhaanden som disse fag mere og mere 
udvikledes og forfleredes, kom ogsaa hans lærergjerning til at staa- 
mere ufuldkommen og utidsmæssig. 
Metodik og teknik laa heller ikke for pro f. Lochmanms naturel; 
det var neppe frit for, at han med en vis foragt saa ned paa dem 
som tilhørende en lavere sfære. Selv holdt han mere af at lade sine 
tanker og sin tale sysle med de store vuer, hvor det ikke kom an 
paa møisommelig, taalmodig og kritisk fordybelse i undersøgelse af 
enkeltheder, men mere paa aandrige rundskuer, hvori han havde sin 
styrke. 
Som enhver søgende aand holdt prof. Lochmann meget af at 
bevæge sig paa grænserne af vor viden, men paa en for ham eien¬ 
dommelig maade. Han betonede altid meget sterkt begrænsningen af 
den menneskelige forskning, og han holdt egentlig ikke rigtig af, 
naar nye opdagelser og fremskridt flyttede grænsepælene længer ud 
og lagde nyt land ind under videnskabens opmaalte omraade. Det 
var, som om romantikeren i ham herved berøvedes et stykke af det 
taagede grænsegebet, i hvilket han gjerne tumlede sig, og i hvilket 
han ogsaa undertiden med et slags digterisk fremsyn skimtede sand¬ 
heden i store omrids. Han var saaledes i sit syn paa smitsomme 
sygdomme forud for sin tid, men han kunde aldrig rigtig forsone sig 
med, at laboratorierne bemægtigede sig dette hans kjære udyrkede 
felt og med mikroskopet fik fat paa den ene bakterie efter den anden 
og ordnede og systematiserede det gamle interessante vildnis. 
Naar jeg skulde pege paa det eiendommeligste i prof. Loch- 
mann’s begavelse, saa tror jeg, det maa søges i hans overordentlige 
lethed for idéassociationer; heri laa baade hans styrke og hans svag- 
hed. Den ene tankerække fremkaldte hos ham med forbausende hur- 
tighed nye, nærmere og fjernere liggende idéer; heri laa det, at han 
saavel i tale som i skrift saa ofte kunde komme med slaaende aandrig- 
heder. Han var aldrig kjedelig; naar han tog ordet, lyttede alle 
