Nogle sygdomme i de vestlandske træplantninger. 1 ) 
Ved valget af træer for de bergenske, saavel som for de øvrige 
vestlandske plantninger, laa det ubetinget nærmest fortrinsvis at holde 
sig til den almindelige fure, eller den norske fure, som den ogsaa 
kaldes til adskillelse fra indførte udenlandske arter. Furen har tidli¬ 
gere været et vigtigt skovtræ her paa vestlandet. Den og birken 
delte herredømmet mellem sig, før vore kortsynte forfædre fik ud- 
ryddet dem begge over de store strækninger, som nu ligger øde, og 
som vi med møie atter maa beplante. Paa de nøgne fjelde, nærmest 
omkring vor by, findes der endnu hist og her en enslig fure, eller 
ialfald stubber og rødder af fældte træer. Furen har altsaa kunnet 
vokse ogsaa heromkring, betingelserne for dens trivsel maatte antages 
fremdeles at være tilstede, og det træ blev derfor ogsaa, og det med 
god grund, plantet i størst mængde. 
Havde man imidlertid gjort sig haab om, at den nyplantede fure- 
skov skulde jevnt og uden uheld vokse i veiret og indtage den for- 
svundnes plads, saa havde man gjort regning uden at tage hensyn 
til den omstændighed, at én ting er, at skov kan vokse og formere 
sig, hvor der fra Arilds tid har været skove, hvor de ældre træer af- 
giver ly for den opvoksende slegt, og hvor jordbunden gjennem gene- 
rationer er bleven gjort egnet for efterveksten, en anden ting er det 
at faa tusener af smaa jevngamle planter til at trives paa glatragede 
fjeldsider uden ly. Det viste sig, at mens furen i skovbevoksede egne, 
selv paa meget nordligere breddegrader end Bergens, er fuldt ud 
istan d til at modstaa baade tørke og kulde, saa var de unge planter 
yderst ømtaalige væsener, som der bare trængtes en solvarm vaardag 
for at gjøre det af med eller ialfald beskadige stygt. 
^ Foredrag i „Selskabet til Videnskabelighedens Fremme“ i Bergen 
vaaren 1890. 
17 
