265 
Den rødgule frugtskive er dækket af ganske lignende sække som 
dem jeg beskrev, da vi talte om lurens naalesop, og i liver sæk frem¬ 
bringes der 8 sopfrø — 8 er det hellige tal for disse soppe. For- 
meringsmaaden er altsaa ens hos de to soppe, mens derimod deres 
levevis er høist forskjellig, idet den ene kun lever paa furenaale og 
ikke kan leve paa nogensomhelst anden plantedel, mens den anden 
har sit yndlingstilflugtssted i lærkens bark. Desværre er imidlertid 
denne lærkesop ikke saa særdeles kræsen i valget af sin vert; særlig 
i skovene i den nordligste del af vort land er den yderst almindelig 
paa tørre furekvister og saavel der nord som her ved Bergen holder 
den sig ikke for god til undertiden at anfalde en levende furestamme, 
baade af norske fure og etpar af de indførte arter. Dog har den 
vanskeligere for at faa bugt med disse træer end med sin yndlings- 
vert, og mens prognosen, som en mediciner vilde sige, for det sidste 
træs vedkommende er yderst slet, saa kan vi tage dens angreb paa 
furearterne med ro, ialfald her hos os. Men lærken maa vi snarest 
mulig slutte med at plante; den vil ikke komme til at berede os andet 
end skuffelser med mindre man da vilde bestemme sig for en energisk 
udryddelseskrig mod dens fiende kræftsoppen. Og det gjør vi kanske 
bedst i ikke at forsøge — vore smaa fiender er de allervanskeligste 
at raade med, enten det er os selv, vore husdyr, vore planter eller 
vore næringsmidler, de angriber. Og hvor krigen kan undgaaes blot 
ved, at man planter et andet træ, der slipper man utvilsomt billigst 
fra det paa den maade. Det er den hensigtsmæssigste forholdsregel 
mod denne sygdom. 
Jeg skal tilføie, at «de fra de skiveformige frugtlegemer udstrøede 
frø, naar de kommer hen paa lærkebark, spirer og trænger ind i bar¬ 
ken, hvor soppens rodtraade anretter ødelæggelse overalt, hvor de kom¬ 
mer hen. Fra et angrebet træ smitter følgelig sygdommen paa nær- 
staaende friske træer. 
Dette er det nødvendigt at bemerke, fordi det ikke er tilfældet 
med alle sop. 
Vi ved, hvorledes det er med bændelormen og trikinen og med 
mange andre af dyrenes og menneskets plageaander blandt indvolds- 
ormene: de veksler vert, som man siger. Bendelormen f. eks., 
smitter ikke direkte fra et menneske til et andet; den maa først fra 
menneskets tarmkanal komme over i en okse eller et svin og der 
gjennemgaa en bestemt udvikling, før den bliver istand til atter i menne- 
