267 
først af er hinden overalt lukket, tilslut revner den i toppen, og det 
røde pulver strøes ud i vinden og føres bort af den. Pulveret bestaar 
af uendelige masser kuglerunde sopfrø med eiendommelig finkornet 
overflade (se fig. 7, a). 
Kommer disse frø hen paa en frisk furustamme, saa gaa de fil- 
grunde; kommer de derimod hen paa bladene af en bestemt anden, 
fra furen rent forskjellig plante, saa udvikler de sig, d. v. s. fra hvert 
frø vokser der frem en grenet rodtraad (fig. 7, b); denne trænger ind 
i bladet, udbreder sig der og giver oprindelsen til en flad gul sopplet 
med lange rader af sopfrø, som er ligesaa tydelig forskjellige fra det, 
af hvilket soppletten er vokset frem, som denne selv er fra den røde 
vorte paa furebarken. 
Og af disse sopfrø af 2den generation vokser der saa endelig 
frem en tredie slags formeringsorganer, der er langt mindre end de 
to foregaaende slags og som sidder umiddelbart fast paa et frø af 
2den generation (fig. 7, c). Disse frø bortføres af vinden, og kommer 
nogle af dem bort paa furebarkeri, helst af en ung stamme, saa giver 
de der oprindelsen til en ny sopkoloni med store røde vorter. Og 
med de deri dannede frø som udgangspunkt gjentager saa den samme 
udvikling sig. 
Denne soppens „generationsveksel u , som det tekniske udtryk lyder, 
mellem to forskjellige vertplanter har store fordele m. h. t. bekjæm- 
pelsen af en sopsygdom saafremt den ene af de to vertplanter er 
en vildtvoksende, værdiløs plante. Den behøver man da blot at ud- 
rydde, saa gjør man det umuligt for den skadelige sop at udbrede^ 
sig paa den nyttige vertplante; man beskytter den ene vertplante 
mod sygdommen ved at udrydde den anden. Men forat kunne gjøre 
det, maa man rigtignok vide, hvilken denne anden vert er, og det 
er, som netop det her behandlede eksempel viser, ikke altid saa let 
at faa vide. 
Man mente, indtil for ganske nylig, at fur ens kræftsop, som 
den her omtalte sop ( peridermium pini) kan kaldes, at den foruden 
furen tiltrængte arterne af slegten senecio — svineblom eller brand- 
bæger er det norske navn — til sin udvikling. Det er nu imidlertid 
ikke altid tilfældet. Som mine undersøgelser af norske skovsygdomme har 
lært, saa er furens kræftsop udbredt gjennem hele vort udstrakte land, 
senecio arterne findes derimod kun i forholdsvis faa egne, og i skovene 
mangler de næsten bestandig. Den gamle tro har man derfor maattet 
