268 
npgive og nogen ny er endnu ikke traadt i dens sted. Kun saameget 
ved yi med sikkerhed, at soppen altid har en vertplante foruden furen; 
sygdommen formaar nemlig ikke fra en fure at gaa direkte over paa en 
anden. Og ligesaa kjender vi udseendet af soppens 2den generation. 
Paa hvilken vertplante den hos os udvikler sig, det ved vi derimod ikke 
med sikkerhed, og det vil det ndentvil kræve adskillige forsøg at 
komme paa det rene med, forsøg, som beklageligvis ikke kan ndføres 
her hos os, før man engang bestemmer sig til at oprette et eksperi- ; 
mentalfelt for slige undersøgelser, saa vi selv kan deltage i arbeidet 
over disse emner og slipper at tage al vor visdom paa anden haand, 
fra udlandets laboratorier og stationer. 
Purens kræftsop spiller ingen stor rolle i de bergenske plantnin¬ 
ger og er idethele ingen saa farlig fiende som de to tidligere omtalte 
sop: den skatlægger en plantning eller en skov, dræber en større 
eller mindre procent af ungtræerne og forkrøbler en del af de ældre, 
men den sætter ikke saaledes som de to andre sygdomme hele plant¬ 
ningens eksistens paa spil. De kan optræde som epidemier, der river 
alting med sig, denne er mere beskeden i sine herjinger, tager et offer 
hist og her, men lader de andre træer være i fred. Og dog ødelæg- 
ger den træer for mange tusen kroner hvert aar i alle landets skove. 
Dette forhold med to forskjellige vertplanter for den samme 
snylter er et høist eiendommeligt forhold, som gjenfindes hos talrige 
sop, der frembringer sygdom hos planter, og som for størstedelen er 
bedre kjendte end fnrens kræftsop. Porat illustrere forholdet skal jeg 
omtale endnu en sygdom paa furen, skjønt den ikke hidtil har været 
observeret inden de bergenske skovanlægs omraade. Til gjengjæld er 
den saa meget mere udbredt paa Jæderen. 
Sygdommen bærer navnet knækkesyge og ytrer sig ved, at 
topskuddene og sideskuddene paa unge træer bøier sig til den ene 
side paa grnnd af et saar lige i bøiningens konkavitet. Saaret er 
bevirket af en sop og dækkes tidlig om vaaren af et gult pulver, der 
er soppens frøhobe. 
De smaa runde frø, som i talløs mængde udstrøes fra disse hobe 
spirer kun, naar de kommer bort paa unge blade af bævreasp: paa 
et hvilketsomhelst andet underlag gaar de tilgrunde. Men paa aspe- 
bladene udvikler de sig til nye frøhobe, saa forskjellige fra dem, der 
sidder paa fureskuddene, at det var umuligt at ane sammenhængen, 
at det var umuligt at tro, begge hørte til en og samme sop, før bevi- 
