285 
Undersøgelserne gik især nd paa at konstantere den dybde, hvor¬ 
til man skal ned i sneen for at tinde den samme minnnumstemperatnr, 
som i en bestemt høide over sneens overflade; thi som bekjendt — 
hvilket jeg ogsaa tidligere har søgt at fremstille i avisartikler — er- 
de øverste snelag i klarveir langt sterkere afkjølede end den overlig¬ 
gende luft, mens thermometeret viser en høiere og høiere temperatur,, 
jo dybere det er blevet lagt under sneens overflade. 
I almindelig sne (den maa hverken være nyfalden eller kornet) 
lader det til, at man skal omtrent 4 cm. ned, før man tinder den 
samme minimumstemperatur, som ca. 1.5 m. over snefladen, dog maa. 
veiret være klart, saa udstraalingen ikke hindres, ligesom luften maa. 
være i ro. 
I kornet og isopfyldt sne har endel observationer synes at tyde. 
paa, at man her kan vente en langt sterkere udstraaling end sæd-, 
vanlig; ogsaa tør vind bringer kulden til at trænge lettere ned i 
snelaget. 
Under overskyet veir holder temperaturen sig nogenlunde konstant 
et stykke nedi sneen, muligens til en dybde af 15 cm., dog kommer 
det naturligvis meget an paa den overskyede periodes varighed og 
veirets tidligere beskaffenhed. 
Mine undersøgelser angaaende den dybde, man skal ned i sneen- 
for at tinde grænsen for den daglige periode, er endnu saa lidet frem¬ 
skredne, at jeg ikke tør offentliggjøre dem; men saa meget tør jeg 
sige, at der skal en overraskende ringe mængde sne til at stænge, 
selv den skarpeste vinterkulde ude. 
Af en observation kunne det synes, som om temperaturen under 
klarveir ikke altid er lavest i sneens overflade paa tilfrosne, snebe- 
dækkede søer. Paa Utrovandet ved Nystuen paa Pilefjeld fandt jeg 
saaledes 9de januar 1891, at den laveste temperatur i nattens løb 
hverken maatte være indtruffen paa snefladen eller under den, men 
oppe i luften i omtrent 1 m. høide, idet minimumsthermometeret her 
viste — 30.4°, mens et andet i snefladen kun havde været nede i 
-— 29.9°. Det maa være, forekommer det mig, det samme tempera¬ 
turforhold, der bevirker, at man kan se tynde horisontale taagemasser 
ligge leiret over myre og søer, i klare sommer- og høstkvelde, naar 
luften er i fuldstændig ro; ogsaa paa stille vinterdage kan man se 
denne fortætning af vanddampe, der hyppigst finder sted i større eller 
mindre afstand fra vand- eller snefladen. 
Jo høiere man kommer tilveirs under anticykloniske lufttryk og 
