291 
Man vilde Imdlertid tage feil, hvis man vilde tage den slanke 
stengel for plantens stamme og denne sirlige fjerbusk for dens blad- 
krone. Stammen, som hos landplanterne i regelen er opret, kryber 
hos papyrusen horisontalt langs brniden af det vand, planten lever i. 
Denne horisontale stamme eller rodstok, som man med et uheldigt 
navn pleier at kalde den, frembringer nedadtil rødder, i forhold til hele 
plantens størrelse meget faa. Denne underjordiske stamme, som blot 
vokser et lidet stykke hvert aar, bærer i spidsen en knop, fra hvilken 
det lange skaft vokser frem, ved grunden omgivet af endel blade. 
Samtidig dannes der saa en ny knop, der indtager den gamle plads, 
og hvis tur det næste aar bliver at vokse op over våndet og bære 
Fig. 2. a. Gjennemsnit gjennem spidsen af skaftet med det kegleformige podium, 
besat med skjæl. b. Et af disse skjæl med de fem derfra udspringende, af skeder 
omgivne, skud. De øverste ender af disse er udeladte. 
blomster og frugt, efterat det forrige aars stængel er visnet og gaaet 
tilgrunde. Hvad selve den lange stængel angaar, saa fortjener dens 
voksemaade at omtales med et par ord. Det er ikke nok at sige, 
at det er et slags sidegren til hovedstammen. 
Som bekjendt deles en almindelig stængel eller gren ved de blade, 
den bærer, i stængelstykker, der oftest allesammen er lige lange i ud- 
vokset tilstand, mens de lige i toppen, hvor bladene endnu er uudvik- 
lede, er ganske korte og sammentrykte. En saadan almindelig gren 
ser det i begyndelsen ud til, at der vil udvikle sig af den knop, som 
vokser frem fra rodstokken. Den bestaar af korte stængelstykker, 
adskilte af bladenes tilhæftningssteder. Men mens hos de fleste plan¬ 
ter alle stængelstykker vokser lige meget, saa er forholdet hos papy- 
19* 
