294 
beretningerne) anvendtes til forfærdigelsen af to.uge og fletverk. Saa- 
ledes var f. eks. Xerxes’ bro over Hellespont delvis forfærdiget ved 
hjælp af reb af dette materiale, thi: „Fra Abydos af byggede de 
dertil befalede folk en bro, paa den ene side fønikerne af hvid lin r 
paa den anden egypterne af byblos." 
Forunderlig nok omtales plantens anvendelse til papir næsten ikke 
af de græske forfattere, selv ikke af Theophrast, hvis beskrivelse 
imidlertid er særdeles god, og derfor fortjener at anføres. Han be¬ 
retter: „Af vandplanter findes der i Ægypten en saadan mængde, at 
man ikke kan opregne dem enkeltvis; imidlertid er de, i det store 
og hele, alle spiselige og har sød saft. Følgende tre, nemlig papy¬ 
rusen, den saakaldte sari og mnasion, synes imidlertid, hvad sødhed 
og rigdom paa føde angaar, at være de bedste. Papyrusen vokser 
ikke meget dybt, men kun omtrent to alen, og mange steder endnn 
grundere. Roden (d. v. s. hvad vi kalder rodstokken) er saa tyk 
som en voksen mands haandled og bliver over ti alen lang. Den 
selv ligger ovenpaa bunden, men sender paa begge sider tætstaaende; 
tynde rødder ned i mudderet. Den skyder trekantede straa, som kal- 
des papyroi op i luften; disse vokser op til fire alens høide og bærer 
en ubrugbar, slap dusk; frugter har de slet ikke. Fra roden udgaar 
der i alle retninger en mængde saadanne straa. Roden bruges ikke 
blot til brændsel, men man forfærdiger ogsaa alslags redskaber af den,, 
da den indeholder megen og god ved. Straaene er nyttige til mange 
ting, og man forfærdiger endog baade af dem; af basten fletter man 
seil og matter, en egen slags klæder, tæpper og touge og mange 
andre ting. Udlændingerne kjender især papiret. Dog er plantens 
nytte fortrinsvis at søge i den føde, man Ander af busken, thi alle 
indbyggere tygger papyrusen raa, kogt eller ristet. Saften svælger 
de, det tyggede spytter de ud. Saaledes er papyrusen beskaffen og 
dette er dens anvendelse." 
For at være 2 000 aar gammel er dette visselig en udmerket 
beskrivelse. 
Lad os imidlertid se paa papyrusplantens benyttelse til fremstil¬ 
ling af papir. Denne foregik lige til den senere romertid i Ægypten 
og antagelig fortrinsvis i Aleksandria, og Plinius, der omkom ved 
Vesuvs bekjendte udbrud i 79, giver i sin naturhistorie en temmelig 
udførlig beskrivelse af den. 
Denne forfatter udmerker sig desværre ikke ved stor kritik, og 
